Постанова

Іменем України

26 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 127/937/17

провадження № 61-10602св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна акціонерна компанія «Укрресурси»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року у складі судді Гуменюка К. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної акціонерної компанії «Укрресурси» (далі - ДАК «Укрресурси») про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що наказом відповідача від 01 грудня 2015 року № 1 позивача звільнено з посади заступника директора заводу «Модуль» та 26 грудня 2015 року видана трудова книжка. Зазначені обставини встановлені рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого, 11 травня та 22 листопада 2016 року. Крім того, зазначеними рішеннями суду встановлена обставина щодо розміру середньомісячного заробітку позивача, який становить 13 500,00 грн. Також рішенням суду від 22 листопада 2016 року з відповідача стягнуто середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні до 22 листопада 2016 року включно.

Одночасно позивач вказував на те, що рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року, 05 лютого, 13 червня 2013 року, 14 квітня, 23 травня, 22 жовтня 2014 року, 24 лютого, 08 липня, 04 грудня 2015 року, 02 лютого, 01 квітня, 11 травня, 22 листопада 2016 року з відповідача стягувались грошові кошти за порушення положень трудового законодавства відносно позивача (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки та ін.), які досі не виплачені, а тому зазнали інфляції, знецінення та підлягають компенсації. У зв`язку з порушенням його трудових прав, він нервував, втратив нормальні життєві зв`язки, а з грудня 2014 року по лютий 2016 року неодноразово проходив стаціонарне лікування та морально страждав. Спричинену моральну шкоду оцінював у 100 000,00 грн.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь за період з 23 листопада 2016 року до 17 січня 2017 року (або день постановлення судового рішення) середньомісячний заробіток за час затримки повного розрахунку в розмірі 23 500,00 грн (з розрахунку середньомісячного заробітку в розмірі 13 500,00 грн), компенсацію втрати частини коштів внаслідок затримки їх виплати, моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн та витрати на отримання юридичної допомоги.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року в сумі 20 200,00 грн. Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь держави судовий збір у розмірі 617,60 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки встановлено, що на день звільнення позивача відповідачем ДАК «Укрресурси» не було проведено з ним розрахунок, також не було його проведено і на момент ухвалення рішення, тому періодами затримки розрахунку при звільненні позивача є період з 23 листопада 2016 року (рішення суду № 127/12108/16-ц) до 06 березня 2017 року (ухвалення рішення судом першої інстанції), тобто 3 місяці 11 днів. Для розрахунку суми, яка підлягає стягненню за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції брав середньомісячний заробіток у розмірі 6 000,00 грн та період затримки 03 місяці 11 днів (з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року включно), що в свою чергу становить 20 200,00 грн (3 місяці 11 днів * 6 000,00 грн).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача компенсації в розмірі, визначеному позивачем (розрахунок), задоволенню не підлягає у зв`язку відсутністю обов`язкових умов в сукупності для її виплати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, щосам факт перебування на лікуванні не свідчить, що проведення лікування за «загальним захворюванням» спричинено діями відповідача у справі та є підтвердженням причинно-наслідкового зв`язку. Суд прийшов до висновку про недоведеність вказаної вимоги, оскільки жодного належного та допустимого доказу, на його переконання, з цього приводу позивачем не надано.

Останньою постановою Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду від 06 березня 2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні та в частині відмови у задоволенні компенсації втраченої частини коштів змінено, а в частині відшкодування моральної шкоди скасовано, ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року в сумі 45 450,00 грн.

Заочне рішення Вінницького міського суду від 06 березня 2017 року змінено в частині відмови у стягненні компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 500,00 грн відшкодування моральної шкоди.

Всього підлягає стягненню з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 45 950,00 грн (суми вказані без вирахування податків та обов`язкових платежів).

Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь держави судовий збір у розмірі 1 148,77 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановивши, що у день звільнення ОСОБА_1 всі належні йому як звільненому працівникові суми виплачені не були, проте допустив помилку в обрахуванні щодо його розміру, оскільки відповідно до заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 31 березня 2016 року, судом установлено середньомісячний заробіток позивача у розмірі 13 500,00 грн (а не 6 000,00 грн, як помилково вважав суд першої інстанції).

За розрахунками апеляційного суду, оскільки суд першої інстанції ухвалив заочне рішення 06 березня 2017 року, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року (3 місяці і 11 днів) і становитиме 45 450,00 грн (13 500,00 грн * 3 міс + 13 500,00 грн/30 днів * 11 днів), а не 20 200,00 грн.

Вирішуючи питання про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату коштів, стягнутих на користь позивача за рішеннями судів, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, правильно виходив із того, що частина стягнень за рішеннями судів є виплатами одноразового характеру, а відтак вони не можуть бути предметом компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною їх виплатою. Водночас суд першої інстанції не звернув увагу, що на користь позивача ОСОБА_1 за судовими рішеннями у справах № 127/28655/15-ц та № 127/7801/16-ц стягувалася, окрім разових виплат, також і доплата за сумісництво, яка є частиною заробітної плати.

Відповідно апеляційний суд взяв до уваги, що вимоги позивача за заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року у справі № 127/28655/15-ц та за заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року у цивільній справі № 127/7801/16-ц були предметом розгляду Вінницького апеляційного суду у справі № 127/12474/16-ц, який своїм рішенням від 12 січня 2021 року, що вступило в законну силу, стягнув компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 01 березня 2002 року по 01 грудня 2015 року станом на липень 2016 року в сумі 1 140 230,91 грн. Оскільки будь-які докази нарахування ОСОБА_1 доплати за сумісництво після 01 грудня 2015 року, яка є датою його звільнення, позивачем суду не надано, тому і підстави для компенсації нарахованого, але не виплаченого своєчасно грошового доходу, на думку апеляційного суду, відсутні, що відповідає положенням Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 21 лютого 2001 року № 159 (з урахуванням змін). Зазначене стало підставою для зміни заочного рішення суду першої інстанції щодо підстав відмови у задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Апеляційний суд відкинув розрахунки, самостійно здійснені позивачем, так як вони не відповідають методиці розрахунку, встановленій згаданим Порядком, та вказав, що позивач взяв для розрахунку компенсації загальну суму стягнення за зазначеними рішеннями судів, проте такі суми не є грошовими доходами у розумінні Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», згідно з яким під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Частково задовольняючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд урахував висновки Верховного Суду у постанові від 10 липня 2019 року у цій справі, в якій зазначено, що, вирішуючи спір, суди дійшли помилкового висновку про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди. Водночас апеляційний суд зазначив, що ДАК «Укрресурси» знаходиться в стані припинення з 05 червня 2012 року у справі за рішенням Господарського суду м. Києва про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, підприємство не веде господарської діяльності, а відтак відсутнє джерело для нарахування та виплати заробітної плати, тому апеляційний суд дійшов висновку, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню лише 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року (у липні 2021 року - з уточненою касаційною скаргою на виконання ухвали Верховного Суду від 06 липня 2021 року), в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить задовольнити його позовні вимоги, скасувати заочне рішення суду першої інстанції, а постанову апеляційного суду скасувати частково, змінити і доповнити, а саме: скасувати абзаци 2 і 4 резолютивної частини; абзац третій резолютивної частини, після слів по 06 березня 2017 року в сумі 45 450,00 грн, доповнити словами «та за період з 06 квітня 2018 року по 05 травня 2021 року (13 500 грн * 49 місяців) = 661 500,00 грн»; абзац четвертий резолютивної частини викласти у новій редакції - «стягнути втрачену частину коштів внаслідок порушення термінів виплати на суму 535 833,52 грн»; абзац п`ятий резолютивної частини змінити в частині стягнення моральної шкоди - замість 500 грн стягнути 100 000,00 грн; абзац шостий резолютивної частини змінити - замість 45 950,00 грн зазначити 1 342 783,52 грн; в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року № 6-23цс12 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник також зазначає, що:

- суд мав стягнути на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), висновків Верховного Суду у цій справі на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку до дня ухвалення апеляційним судом свого судового рішення 05 травня 2021 року, а по 06 березня 2017 року;

- визначена сума моральної шкоди в 500,00 грн не відповідає характеру та обсягу страждань заявника, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті, з урахуванням часу, витраченого в судах. Зважаючи на соціальний статус заявника (інвалід 2-ої групи, «ветеран війни», учасник бойових дій), ураховуючи, що порушення відносно нього призвели до розпаду його сім`ї, порушили нормальні життєві зв`язки, моральна шкода, з посиланням на статтю 2371 КЗпП України, оцінена ним, як і раніше, в 100 000,00 грн;

- апеляційний суд дослідив його докази, але оцінки їм не надав, зокрема щодо довідки Пенсійного фонду України про середньомісячний заробіток при обрахунку пенсії;

- апеляційний суд проігнорував пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком), та висновки суду касаційної інстанції у цій справі;

- апеляційний суд неправильно застосував закон стосовно індексації коштів, що зазнали інфляції і підлягають індексації, оскільки для розрахунку слід взяти стягнуті кошти, що згідно з законом входять до структури заробітної плати і не є одноразовими виплатами. Такий підхід відповідає Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 станом на дату розгляду справи до Верховного Суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2021 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 06 липня 2021 року про надання строку для усунення недоліків) поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року,відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 127/937/17 із Вінницького міського суду Вінницької областіта встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2021 року матеріали справи № 127/937/17 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції (у незміненій та нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанова апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Із 11 листопада 1992 року ОСОБА_1 працював заступником директора по будівництву Вінницького заводу «Модуль», правонаступником якого є відповідач.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що відповідач з 05 червня 2012 року перебуває у стані припинення відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 06 квітня 2012 року (справа № 46/436-б), яке набрало законної сили 16 квітня 2012 року.

Наказом ДАК «Укрресурси» від 01 грудня 2015 року змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2001 року.

У день звільнення позивача відповідачем не проведені всі належні йому виплати.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року (справа № 127/28655/16-ц) за позовом ОСОБА_1 до АК «Укрресурси» про стягнення середнього заробітку та втраченої частини заробітної плати стягнуто з відповідача зокрема і 13 500,00 грн середньомісячного заробітку у відшкодування за затримку проведення повного розрахунку при звільненні за період з 01 рудня 2015 року по 01 січня 2016 року. Рішення набрало законної сили 13 лютого 2016 року.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року (справа № 127/7801/16-ц) за позовом ОСОБА_1 до АК «Укрресурси» стягнуто з відповідача зокрема і 58 500,00 грн відшкодування за затримку проведення повного розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2016 року по 10 травня 2016 року. Рішення набрало законної сили 24 травня 2016 року.

За змістом заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року (з урахуванням ухвали цього суду від 31 березня 2016 року) та заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року середньомісячний заробіток позивача становить 13 500,00 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року (справа № 127/12474/16-ц) за позовом ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» стягнуто з відповідача зокрема і середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 11 травня 2016 року по 10 липня 2016 року в сумі 18 000,00 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року (справа № 127/12108/16-ц) за позовом ОСОБА_1 до АК «Укрресурси» стягнуто з відповідача зокрема і 63 900,00 грн. середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2016 року по 22 листопада 2016 року. Рішення набрало законної сили 03 грудня 2016 року.

У матеріалах справи міститься відповідь ліквідатора ДАК «Укрресурси» на ухвалу суду від 03 вересня 2019 року про витребування у ДАК «Укрресурси» інформації щодо розміру нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 (з зазначенням її складових) та кількості відпрацьованих робочих днів ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням, інформації щодо тарифної ставки, посадового (місячного) окладу на момент звільнення. Проте арбітражний керуючий Куделя М. О. надав письмові пояснення про те, що відповідну довідку неможливо видати у зв`язку з відсутністю у ліквідатора первинних документів, які підтверджують перебування позивача в трудових відносинах з ДАК «Укрресурси» у відповідний період.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав суду, у тому числі, індекси споживчих цін за 2010-2019 роки за інформацією Мінсоцполітики України.

Будь-які докази нарахування ОСОБА_1 доплати за сумісництво після 01 грудня 2015 року, яка є датою його звільнення, позивачем суду не надано.

На підтвердження позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 надано листи непрацездатності зокрема: від 28 липня 2016 року про перебування позивача на стаціонарному лікуванні в період з 15 липня по 28 липня 2016 року, від 01 лютого 2016 року про перебування на денному стаціонарі з 01 лютого по 06 лютого 2016 року, від 26 листопада 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 18 листопада по 26 листопада 2015 року, від 30 липня 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 13 липня по 30 липня 2015 року, від 22 травня 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 06 травня по 22 травня 2015 року, від 27 лютого 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 09 лютого по 27 лютого 2015 року, від 19 грудня 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 01 грудня по 19 грудня 2014 року, від 25 липня 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 08 липня по 26 липня 2014 року, від 19 лютого 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 30 січня по 19 лютого 2014 року, від 12 червня 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 02 червня по 12 червня 2014 року. Всі зазначені листи непрацездатності містять запис про те, що причиною непрацездатності є «загальне захворювання».

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Щодо позовної вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законодавством строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - до дня ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, установивши, що у день звільнення позивача всі належні йому як звільненому працівникові суми виплачені не були, дійшов обґрунтованого висновкупро наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходячи при цьому з того, що періодом затримки розрахунку при звільненні позивача є період з 23 листопада 2016 року (рішення суду у справі № 127/12108/16-ц) до 06 березня 2017 року (ухвалення заочного рішення судом першої інстанції у цій справі), тобто 3 місяці 11 днів.

Разом з тим апеляційний суд правильно змінив заочне рішення суду першої інстанції, виходячи із розміру середньомісячного заробітку позивача в сумі 13 500,00 грн, оскільки саме такий розмір середньомісячного заробітку позивача був встановлений судовими рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області у справах № 127/28655/16-ц, № 127/7801/16-ц та № 127/12108/16-ц, виправивши тим самим допущену судом першої інстанції помилку. Сам позивач погоджується із таким, оскільки у своїй касаційній скарзі наводить розрахунки, виходячи із цієї суми.

Щодо дати, до якої має проводитися розрахунок (06 березня 2017 року, якою є дата ухвалення заочного рішення судом першої інстанції), з чим заявник не погоджується, оскільки вважає, що середній заробіток за весь період затримки розрахунку у справі мав бути стягнутий апеляційним судом по дату прийняття ним своєї постанови (05 травня 2021 року), то колегія суддів зазначає, що з огляду на положення частини другої статті 117 КЗпП України (якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору), а також прохання позивача в його позовній заяві здійснити розрахунок на день вирішення справи, визначення дати саме в такому порядку не суперечить закону.

Висновок Верховного Суду в постанові від 10 липня 2019 року у цій справі про те, що період розрахунку належних звільненому працівникові сум має бути проведений на день ухвалення рішення саме апеляційний судом, був обумовлений тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив у цьому спорі власне рішення, натомість оскаржуваною постановою від 05 травня 2021 року апеляційний суд змінив заочне рішення у відповідній частині.

Отже, посилання касаційної скарги на порушення апеляційним судом статті 117 КЗпП України та не врахування вказівок Верховного Суду у цій справі не підтвердились.

Апеляційним судом була пояснена неможливість обчислити середньомісячний заробіток позивача згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (зважаючи на письмові пояснення арбітражного керуючого відповідача про те, що запитувану судом довідку неможливо видати у зв`язку з відсутністю у ліквідатора первинних документів, які підтверджують перебування позивача в трудових відносинах з ДАК «Укрресурси» у відповідний період), тому розрахунки апеляційного суду, здійснені з метою вирішення спору, на підставі даних, установлених судовими рішеннями, що набрали законну силу, є виправданими.

Доводи заявника про те, що суд не врахував довідку Пенсійного фонду України про середньомісячний заробіток при обрахунку пенсії, були предметом дослідження апеляційним судом, так як зазначались в апеляційній скарзі, який надав їм належну правову оцінку, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення.

Щодо позовної заяви про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Отже, на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації підлягають виключно суми, які були нараховані, проте своєчасно не виплачені.

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, урахувавши установлені у справі обставини, зокрема те, що за судовими рішеннями, на які посилався позивач, на користь ОСОБА_1 стягувалися разові виплати, крім доплати за сумісництво, яка є частиною заробітної плати (що не враховано судом першої інстанції), Вінницьким апеляційним судом постановою від 12 січня 2021 року у справі № 127/12474/16-ц стягнуто на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 01 березня 2002 року по 01 грудня 2015 року, у свою чергу будь-які докази нарахування позивачу такої доплати за сумісництво після дати звільнення (01 грудня 2015 року) суду не надано, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про зміну заочного рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови у задоволенні цієї позовної вимоги.

Доводи заявника про неправильне застосування апеляційним судом Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, спростовуються установленими судами обставинами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й характеру спірних правовідносин.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 2371 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 2371 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, в даному випадку затримки у виплаті середньомісячного заробітку при звільненні, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Отже, врахувавши висновки Верховного Суду при попередньому касаційному перегляді справи про те, що суди дійшли помилкового висновку, що позивачем не доведено факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про скасування заочного рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про необхідність відшкодування позивачу саме 100 000,00 грн моральної шкоди, а не присуджених апеляційним судом 500,00 грн, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції та необхідності здійснити переоцінку доказів у справі, що згідно з приписами статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання заявника на неврахування судами правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року № 6-23цс12, зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ним доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність постанови апеляційного суду не впливають, зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані заочне рішення суду першої інстанції (у незміненій та нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанова апеляційного суду - залишенню без змін із підстав, передбачених статтями 401, 410 ЦПК України.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року (у незміненій та нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

В. В. Яремко