Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 344/10711/15-ц

провадження № 61-3001св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг», на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2019 року у складі судді Домбровської Г. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 січня 2020 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Бойчука І. В., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» (далі - ТОВ «Олком-Лізинг»),звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов обгрунтований тим, що 02 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 1817pv19-09, згідно з яким позичальник отримала кредитні кошти в сумі 92 000,00 дол. США на строк до 02 листопада 2032 року зі сплатою 14 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 02 листопада 2007 року між банком і ОСОБА_2 укладений договір поруки № 1, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком за неналежне виконання позичальником умов кредитного договору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2011 року із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стягнено в солідарному порядку на користь банку заборгованість у розмірі 1 057 393,08 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, у період після ухвалення рішення Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2011 року, утворилась заборгованість.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути заборгованість, яка становить 1 035,39 дол. США - строкова заборгованість за відсотками; 83 581,27 дол. США - прострочена заборгованості за відсотками; 5 853 846,17 грн - пеня.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2019 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 січня 2020 року, у позові відмовлено.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач використав своє право дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2011 року. Такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тому позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором від 02 листопада 2007 року № 1817pv19-09 є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 лютого 2020 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 січня 2020 року, з урахуванням уточненої касаційної скарги просило скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди неправильно застосували до спірних правовідносин правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18, оскільки на відміну від цієї справи, Велика Палата розглядала спори, в яких сплата процентів за кредитом обмежена строком кредитування. Крім того, суди не застосували до спірних правовідносин висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Обставини у справах, які були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду та в яких сформовані правові позиції, не є тотожними з цієюсправою, оскільки в ційсправі не було первинно ухвалено судове рішення про дострокове стягнення боргу, і сторони кредитного договору домовилися (погодили) можливість нарахування процентів поза межами строку дії кредитного договору.

У пункті 4.2 кредитного договору сторони визначили, що нарахування процентів проводиться за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Нарахування відсотків проводиться по методу факт/360 за кожен день користування кредитними ресурсами. Відповідно до пункту 7.3 цей договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів (їх першої частини) та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Отже, в пункті 4.2 кредитного договору сторони, з урахуванням принципу свободи договору, передбачили іншу домовленість, яка на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом 2 частини першої статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок.

Оскільки позичальник не повернула кредит та не виконала судове рішення, що набрало законної сили, право нараховувати проценти відповідно до пунктів 4.2, 7.3 кредитного договору в банку не припинилося.

Також скаржник вважає за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, посилаючись на те, що Верховний Суд у цих постановах дійшов висновку, що оскільки первинно було винесено рішення суду про дострокове стягнення боргу та банк звернувся з позовом про стягнення відсотків за користування кредитом після ухвалення такого судового рішення, а сторони зобов`язання, в свою чергу, не погодили порядок повернення кредиту поза межами строку дії договору, то банк не вправі нараховувати проценти після ухвалення судового рішення про дострокове стягнення боргу. Разом з тим, в межах цієї справи сторони кредитного договору погодили можливість нарахування процентів поза межами строку дії кредитного договору.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухваленими з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звернувшись до суду із вимогою про повне погашення заборгованості за кредитним договором, включаючи тіло кредиту та відсотки, банк самостійно змінив строк виконання грошового зобов`язання.

Позивач використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2011 року. Такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тому нарахування процентів після закінчення строку кредитування є безпідставним.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами пункту 4.2 кредитного договору, згідно з яким нарахування процентів здійснюється до моменту повернення кредитних коштів, є безпідставними, оскільки є власним тлумаченням цього пункту договору.

Банк не має права на стягнення цих процентів, оскільки банк використав право дострокового стягнення усієї заборгованості шляхом звернення до суду у 2009 році; наявне рішення суду про стягнення заборгованості; змінено строк виконання зобов`язання; змінено валюту виконання зобов`язання; припинено дію кредитного договору в частині виконання строкових платежів; припинено дію кредитного договору в частині валюти виконання зобов`язання.

Пункт 4.2 кредитного договору повинен застосовуватися на час дії кредитування та до часу закінчення строку кредитування або до дострокового звернення кредитором до боржника з вимогою про повернення усієї заборгованості. Після зверенння банку з достроковою вимогою щодо повернення усієї заборгованості за кредитом та отримання судового рішення, банк має право звернутися з вимогами відповідно до статті 625 ЦК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У квітні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 02 листопада 2007 року між банком і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 1817pv19-09, згідно з яким позичальник отримала кредитні кошти в сумі 92 000,00 дол. США на строк до 02 листопада 2032 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 02 листопада 2007 року між банком і ОСОБА_2 укладений договір поруки № 1, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком за неналежне виконання позичальником умов зазначеного кредитного договору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2011 року із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стягнено в солідарному порядку на користь банку заборгованість у розмірі 1 057 393,08 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору у період після ухвалення рішення Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2011 року утворилась заборгованість, яка становить 1 035,39 дол. США - строкова заборгованість за відсотками; 83 581,27 дол. США - прострочена заборгованість за відсотками; 5 853 846,17 грн - пеня.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, також є необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Спір між сторонами виник щодо підстав нарахування банком процентів та пені після закінчення строку кредитування у зв`язку з достроковим стягненням усієї суми кредиту рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2011 року.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частинипершої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частинидругої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

За наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18.

У пункті 4.2 кредитного договору сторони визначили, що нарахування процентів проводиться за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунка позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Нарахування відсотків проводиться по методу факт/360 за кожен день користування кредитними ресурсами.

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що пунктом 4.2 кредитного договору передбачено нарахування процентів поза межами строку дії кредитного договору.

Таке тлумачення заявником пункту 4.2 кредитного договору суперечить змісту інших положень цього договору.

За умовами кредитного договору від 02 листопада 2007 року № 1817pv19-09 сторони погодили щомісячну сплату процентів за користування кредитом до 02 листопада 2032 року (пункти 3.2.2, 4.3 договору).

У пункті 4.4 кредитного договору сторони визначили, що позичальник сплачує проценти за останній звітний період не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного в пункті 3.2 цього договору.

Банк достроково звернувся до позичальника з вимогою про повернення коштів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2011 року із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стягнено в солідарному порядку на користь банку заборгованість у розмірі 1 057 393,08 грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно звернув увагу на те, що банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання, отримав судове рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення всієї суми кредиту та нарахованих процентів і обгрунтовано зазначив, щобанк позбавлений права на нарахування процентів та пені за кредитним договором після закінчення строку кредитування.

Положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, якими передбачено, що проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами не було домовленості про порядок нарахування процентів поза межами строку кредитування, після реалізації банком права на дострокове повернення кредиту.

Кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування процентів є безпідставним.

У такому випадку кредитор (банк) має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач не заявляв вимог щодо стягнення із позичальника коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, а умови укладеного кредитного договору (зокрема й пункт 4.2) не містить положень про порядок нарахування процентів поза межами строку кредитування та повернення позики поза межами строку дії договору.

Верховний Судпогоджується із висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

У зазначеній постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року зроблено висновок про те, що сторони у кредитному договорі з урахуванням принципу свободи договору (статей 6, 627 ЦК України) можуть передбачити іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, зазначила, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку із законодавством, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, зокрема за порушення грошового зобов`язання, з урахуванням того, що згідно з пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

Отже, висновок у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, не підлягає врахуванню, оскільки є постанова Великої Палати Верховного Суду про відступлення від зазначеного висновку.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що сторони кредитного договору у пункті 4.2 кредитного договору передбачили іншу домовленість, яка допускає нарахування процентів з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок, оскільки право банку нараховувати передбачені договором проценти припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове стягнення заборгованості у порядку частини другої статті 1050 ЦК України, тоді як тлумачення умов укладеного сторонами договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги про дію кредитного договору до повного повернення позичальником кредиту, сплати процентів та можливість нарахування у зв`язку з цим процентів до повного погашення зобов`язання, є необґрунтованими, оскільки така умова кредитного договору не є встановленням строку дії договору у розумінні статті 251 ЦК України, згідно з якою визначено поняття строку та терміну.

Кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Отже, строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення поточних грошових вимог, а саме процентівза користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, обґрунтовано відхилена судами.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про помилкове врахування судами постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, є безпідставними, оскільки положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення коштів поза межами строку дії договору.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгодиз судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Щодо клопотання про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У клопотанні ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки існує різна практика в подібних правовідносинах, а саме правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, містить інші висновки ніж висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16, провадження№ 14-318цс18.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати (частина четверта статті 403 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку, що немає підстав від відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Великої Палати Верховного Суду, з огляду на таке.

У постанові від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18, провадження № 14-48цс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що приписи абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає.

Отже, Велика Палата вже виклала висновки щодо застосування абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України з урахуванням частини другою статті 1050 ЦК України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 263 ЦПК України суд касаційної інстанції у цій справі врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.

Верховний Суд не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки у справах про стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема щодо стягнення пені, є стала судова практика.

Щодо залучення правонаступника банку

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання ТОВ «Олком-Лізинг» про заміну позивача його правонаступником.

Клопотання обгрунтоване тим, що 14 вересня 2020 року відбувся аукціон з продажу кредитного портфеля ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що складається із прав вимоги та інших майнових прав за 224 кредитними договорами фізичних осіб, що забезпечені іпотекою, транспортними засобами та іншою заставою. Переможцем аукціону визначено ТОВ «Олком-Лізинг».

09 жовтня 2020 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «Олком-Лізинг» укладено договір про відступлення права вимоги, за яким в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступив новому кредитору належні банку права вимоги, а новий кредитор набув права вимоги банку до позичальників та/або поручителів, зазначених у додатках 1 та 2 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами застави та договорами поруки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстрами у додатках 1 та 2 до цього договору.

09 жовтня 2020 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «Олком-Лізинг» укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки за застави.

На підставі вказаних правочинів до ТОВ «Олком-Лізинг» перейшло право вимоги за кредитним договором від 02 листопада 2007 року № 1817pv19-09, стороною якого є ОСОБА_1 , та договорами його забезпечення.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Оскільки обставини правонаступництва між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Олком-Лізинг» підтверджуються відповідними доказами, Верховний Суд вважає за необхідне залучити до участі у справі правонаступника позивача ТОВ «Олком-Лізинг».

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 55, 400, 401, 403, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Залучити до участі у справі правонаступника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг».

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг», залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Білоконь

Г. І. Усик