РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року

м. Рівне

Справа № 559/758/17

Провадження № 22-ц/4815/385/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Цуняка В.Й. на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року, ухвалене в складі судді Ралець Р.В., у справі № 559/758/17,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 09 жовтня 1994 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду від 21 серпня 2014 року. За час подружнього життя сторони спільними зусиллями придбали млин з відповідними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . До складу згаданого комплексу об`єктів нерухомого майна належать: будівля контори млина, загальною площею 53,9 м2, будівля складу млин, загальною площею 125,4 м2, будівля млина, загальною площею 483,4 м2. Крім того, за час шлюбу за спільні кошти ними було придбано трактор і автомобіль (бус) Mercedes. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю сторін, між ними не досягнуто.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на 1/2 частину будівлі контори млина, будівлі складу млин, будівлі млина, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 1/2 частину будівлі контори млина, будівлі складу млин, будівлі млина, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

16 лютого 2018 року ОСОБА_2 подана зустрічна позовна заява про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, встановлення факту припинення шлюбних відносин до розірвання шлюбу, визнання права особистої приватної власності на будівлю млина, контори млина та складу млина.

Рішенням Дубенського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено частково.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будівлю контори млина, будівлю складу млина, будівлю млина та відповідну земельну ділянку для їх обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівлі контори млина, будівлі складу млина, будівлі млина що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівлі контори млина, будівлі складу млина, будівлі млина що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, встановлення факту припинення шлюбних відносин до розірвання шлюбу, визнання права особистої приватної власності на будівлю млина, контори млина та складу млина відмовлено за необґрунтованістю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи первісні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що будівля контори млина, будівля складу млина, будівля млина, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 були придбані сторонами під час перебування у шлюбі шляхом виплати співвласникам майнових паїв, членів КСП «Світанок», грошової компенсації за сертифікати, а також за рахунок сертифікатів, що належали самим сторонам, а відтак спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині поділу комплексу приміщень млина, ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені первісного позову відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити частково, а саме: визнати приміщення будівлі млина, будівлі складу млина та реконструйованого приміщення контори млина на жилий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Заявник зазначає, що обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту, зазначений у позові, а саме: здійснити поділ майна, набутого за час шлюбу, визнавши право власності по Ѕ частини на об`єкти нерухомості (будівлі контори млина, будівлі складу млина, будівлі майна, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ) за бувшим подружжям не відповідає вимогам сімейного законодавства, критерію ефективності та суперечить закону.

Покликається на правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 відповідно до якого позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі.

Крім того, скаржник зазначає, що будівля контори млина, будівля складу млина та будівля млина є його особистою приватною власністю, оскільки були виділені йому як майновий пай за його трудову діяльність у СВК Семидубський, який було створено при реорганізації КСП Світанок.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Окрім того, просить відмовити у задоволенні клопотання апелянта про доручення до матеріалів справи нових документів та їх дослідженням судом апеляційної інстанції.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення в повній мірі не відповідає.

Установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 1994 року до 21 серпня 2014 року.

Під час шлюбу сторони на підставі угод із співвласниками майнових паїв бувшого КСП шляхом виплати компенсації за сертифікати, а також за рахунок сертифікатів, що належали самим сторонам придбали будівлю контори млина, будівлю складу млина, будівлю млина.

Відповідно до витягів про державну реєстрацію прав від 28.02.2012 року та свідоцтв про право власності від 27.10.2011 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будівля контори млина, будівля складу млина, будівля млина за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 , ОСОБА_2 з 1990 року до 15.08.2003 року працював у колгоспі «Світанок» шофером.

Відповідно до виписки з протоколу №1 загальних зборів колективу співвласників майнових паїв СВК «Семидубський» Дубенського району Рівненської області від 25.02.2007 року, про роздачу майна власникам майнових паїв в натурі, яке належить пайовикам згідно договорів №2 і №5 від 01.03.2000 року, вирішено видати будівлю складу млина, контору млина, млин, що знаходяться в с. Семидуби, ОСОБА_3 .

Згідно рішення виконавчого комітету Семидубської сільської ради № 53 від 27 жовтня 2011 року ОСОБА_2 надано дозвіл на оформлення право власності на будівлю млина, будівлю контори млина та будівлю складу млина, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2018-2019 роках ОСОБА_2 була проведена реконструкція контори млина під житловий будинок .

Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрації фізичної особи підприємця серія В03 № 393072 ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа підприємець. Вид господарської діяльності, виробництво продуктів борошномельної круп`яної промисловості.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Убачається, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу за кошти які належали подружжю. Крім того, належні та достатні докази придбання спірного майна за особисті кошти відповідача чи внаслідок його трудової участі під час розпаювання КСП «Світанок» матеріали справи не містять. Навпаки, відповідач не заперечував викуп майнових паїв (сертифікатів) у інших співвласників КСП «Світанок» та використання сторонами особистих сертифікатів.

Разом з тим в матеріалах справи відсутні будь-які докази розміру особистого майнового паю (протокол, сертифікат,тощо) ОСОБА_2 на момент розпаювання КСП «Світанок», а тому покликання відповідача на виписку із протоколу №1 загальних зборів колективу співвласників майнових паїв СВК «Семидубський» Дубенського району Рівненської області від 25.02.2007 року та свідоцтво про право власності на майновий пай від 25.10.2011 року, яке приєднано до апеляційної скарги і не було предметом дослідження суду першої інстанції, не заслуговують на увагу.

Таким чином, відповідач не довів, що спірне майно належить йому особисто, а отже суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що воно є складовою частиною спільного майна подружжя, яке підлягає поділу.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не вирішує спір і суперечить вимогам ст.71 СК України щодо способу поділу майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, які дозволяють створити ефективний механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання вартості цієї частки в разі ухвалення судового рішення.

За правилами статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (стаття 183 ЦК України).

Суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку виплатити другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (частини друга, четверта, п`ята статті 71 СК України).

Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: відносно одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передачу одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.

Норми законодавства України щодо способів та порядку поділу спільної сумісної власності подружжя покликані у тому числі створити ефективний механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Відповідні висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15.

Вирішуючи спір про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й ураховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному із подружжя окремих видів (об`єктів) майна, можливість спільного користування певним видом майна у разі визначення ідеальних часток у цьому майні та спільного користування неподільною річчю, а також чи був визначений сторонами певний порядок користування спірним майном, матеріальне становище співвласників щодо можливості сплати грошової компенсацію при перевищення вартості частки, що підлягає виділу іншому із подружжя тощо.

Здійснюючи поділ майна подружжя яке є подільним без його реального поділу, суд не звернув уваги на зміст позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , які, звертаючись до суду з позовами, не просили провести реальний поділ майна, та не врахував, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Враховуючи наведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що проведення у цій справі поділу майна подружжя шляхом визначення кожній із сторін ідеальних часток в об`єктах остаточно не вирішить спір між сторонами з огляду на стосунки, які склалися між ними, і неможливість одночасно користуватись об`єктами спільної власності, а також використання майна одним із подружжя для здійснення підприємницької діяльності.

Крім того, після розірвання шлюбу відповідач переобладнав контору млина у житловий будинок, а також відсутність доказів дійсної вартості кожного об`єкта нерухомості на час розгляду справи судом, що є передумовою правильного, у відповідності із нормами закону якими регулюються спірні правовідносини, вирішити справу.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та практики його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367,374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Цуняка В.Й. задовольнити частково.

Рішення Дубенського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності кожного на 1/2 частини будівлі контори млина, будівлі складу млина, будівлі млина що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в цій частині відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 вересня 2021 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.