Справа № 490/5667/21
н/п 2/490/3778/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Тимошина Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунальної установи Миколаївської міської ради "Центр енергоефективності м. Миколаєва" про стягнення грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до Комунальної установи Миколаївської міської ради "Центр енергоефективності м. Миколаєва", в якій позивачка просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за затримку розрахунку при звільнені в сумі 158793,39 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 2017 по 26.02.2020 рік ОСОБА_1 , працювала в КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" на посаді заступника директора.

26 лютого 2020 року на підставі наказу №04-01/6 від 26.02.2020 року позивачка була звільнена з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою заробітної плати.

22 травня 2020 року на рахунок позивачки надійшли грошові кошти в сумі 76521,78 грн., з призначенням платежу «Зараховано з/пл. на поточні рахунки працівників КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва".

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року по справі №490/4309/20 було частково задоволено позов позивачки до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнуто на користь позивачки 47288 грн. 75 коп., з яких 14953 грн. 26 коп. невиплаченої заробітної плати, 1729 грн. 50 коп. компенсації за невикористану відпустку, 30605 грн. 99 коп. вихідної допомоги при звільненні.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 березня 2021 року апеляційну скаргу відповідача було задоволено частково. Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2020 року, в частині вирішення вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, а відповідно і загального розміру стягнень змінено, зменшивши стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за невикористану відпустку з 1 729 (одна тисяча сімсот двадцять дев`ять) грн. 50 коп. до 172 (сто сімдесят дві) грн. 95 коп. та загальний розмір стягнень з 47 288 (сорок сім тисяч двісті вісімдесят вісім) грн. 75 коп. до 45732 (сорок п`ять тисяч сімсот тридцять дві) грн. 20 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

21 травня 2021 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист по справі.

11 червня 2021 року постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження на виконання зазначених вище рішень суду.

22 червня 2021 року на рахунок позивачки від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 36814,42 грн.

Зазначає, що між підприємством та працівниками відсутній спір щодо розміру виплат на суму 76521,78 грн., адже саме таку суму грошових коштів сплачено відповідачем на користь позивачки 22 травня 2020 року.

Враховуючи, що позивача звільнено з роботи 26 лютого 2020 року, а належні (безспірні) суми сплачені 22 травня 2020 року, у цей проміжок часу затримка у виплаті грошових коштів вчинена з вини працедавця та підлягає відшкодуванню в повному розмірі.

Для цілей абз.1 ст.117 КЗпП України середній заробіток працівника за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 64 085,40 грн.

Для цілей абз. 2 ст. 117 КЗпП України середній заробіток працівника за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 94 707,99 грн.

Отже, загальний розмір стягнення з відповідача на користь позивачки, як відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, становить 64 085,4 грн. за проміжок часу з 26.02.2020 по 22.05.2020 року та 94 707.99 грн. за проміжок часу з 22.05.2020 року по 22.06.2021 року, а разом 158 793,39 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

16.07.2021 року матеріали справи передано для розгляду судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 21.07.2021 року Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 16.03.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

29 листопада 2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що згідно з розрахунково-платіжною відомістю за червень 2021 року від 22 червня 2021 року позивачці належить до видачі нуль гривень 00 копійок.

Отже, позивачка отримала невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні. Відсутній вимушений прогул як підстава для розрахунку суми стягнення.

Також, на думку відповідача, поняття «вимушений прогул» у КЗпП застосовується в контексті виплати працівникові середнього заробітку:

- при винесенні рішення про поновлення на роботі (частина друга статті 235, стаття 236 КЗпП);

- у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі (частина третя статті 235 КЗпП);

- у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним орган (частина п`ята статті 235 КЗпП).

Так як вищезгадані підстави не стосуються справ №490/4309/20 та №490/5667/21, вважає вимоги позивачки безпідставними.

Також зазначає,що позивачкою пропущено встановлений у частині першій статті 233 КЗпП тримісячний строк для звернення з позовом про вирішення трудового спору, який є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Відтак, вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності, адже можливість заявлення позовної вимоги щодо стягнення грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні виникла ще під час подачі першої позовної заяви 15 липня 2020 року по справі № 490/4309/20, чим позивачка не скористалася.

02 грудня 2021 року представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив про безпідставність заперечень відповідача наведених в відзиві.

Так, на думку представника позивачки нормами КЗпП України, покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, повинен обчислюватися з грошового забезпечення за два останні місяці, які передували звільненню позивача з роботи.

На необхідності застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, наголосив Верховний Суд в постанові по справі 560/4196/19 від 09.11.2021 року:

«Верховний Суд зауважує, що обчислення середньої заробітної плати та розрахунок розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України має здійснюватися за правилами Порядку №100.»

Також вказує, що про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Так, відповідач, всупереч вимог ст. 116 КЗпП України, не розрахувався з позивачем в день звільнення, що підтверджується рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва справі № 490/4309/20.

Факт проведення остаточного розрахунку відповідачем 22 червня 2021 року підтверджується випискою з особистого рахункупозивачки за 15.06-01.07.2021 року.

Відповідно до ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, перебіг строку протягом якого позивач має право звернутись до суду з позовом, в порядку ст. 117 КЗпП України, розпочався 23 червня 2021 року.

Таким чином, на думку представника позивачки, кінцевою датою звернення позивача до суду для вирішення трудового спору щодо стягнення в порядку ст. 117 КЗпП, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати та інших належних працівникові сум при звільненні, є 22 вересня 2021 року.

Відповідач повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду справи повторно в судове засідання не з`явився, клопотання про розгляд справи без участі представника суду не надав.

За такого, на підставі приписів статті 223 ЦПК України справа слухається за відсутності представника відповідача.

Підстави для ухвалення заочного рішення відсутні.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному обсязі з підстав наведених в ньому, а також у відповіді на відзив.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як передбачено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, частиами 1 та 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що у даній справі - №490/5667/21 беруть участь ті самі особи що і у справі №490/4309/20, суд вважає, що обставини, які були встановлені Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року та Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі №490/4309/20 не доказуються при розгляді справи №490/5667/21.

Так, не підлягають доказуванню наступні обставини, які були встановлені у справі №490/4309/20, а саме:

- ОСОБА_1 , з 08 серпня 2017 року по 26 лютого 2020 року працювала в КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" на посаді заступника директора;

- Розмір заробітної плати у період часу, який охоплює січень та лютий 2020 року, встановлений рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 789 від 26 липня 2019 року «Про внесення змін дорішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 10.08.2018 РОКУ №744 «Про затвердження штатного розпису комунальної установи Миколаївської міської ради «Центр енергоефективності м. Миколаєва», яким затверджено штатний розпис комунальної установи Миколаївської міської ради «Центр енергоефективності м. Миколаєва» у кількості 7 штатних одиниць із місячним фондом заробітної плати 142 283,31 грн., визначено за посадою «заступник директора» дві штатні одиниці з посадовим окладом 14 953,26 грн., премією 29 906,52 грн. та місячним фондом заробітної плати у 44859,78 грн.;

- Виходячи з рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 789 від 26 липня 2019 року «Про внесення змін дорішення виконавчого комітету Миколаївської міської радивід 10.08.2018№744«Про затвердження штатного розпису комунальної установи Миколаївської міськоїради «Центр енергоефективності м.Миколаєва», яким затверджено штатний розпис комунальної установи Миколаївської міської ради «Центр енергоефективності м. Миколаєва», позивачці, як заступнику директора, встановлено посадовий оклад у розмірі 7476,63 грн., премія у розмірі 14953,26 грн.

- Наказом № 04-01/6 від 26 лютого 2020 року позивачку звільнено з займаної посади з 26 лютого 2020 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у заявку з невиплатою заробітної плати з 01 січня 2020 року. Ухвалено про виплату компенсації за 61 календарний день щорічної основної відпустки за період роботи з 08.08.17 по 07.08.18, 08.08.18 по 07.08.19, 08.08.19 по 26.02.20. Ухвалено про виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому ст.44 КЗпП України;

З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2020 року на рахунок позивачки від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 76521,78 грн., що підтверджується наданою позивачкою випискою по особовому рахунку.

Крім того, суд зазначає, що Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року по справі №490/4309/20 за позовом ОСОБА_1 до КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" про стягнення заборгованості по заробітній платі було задоволено частково. Стягнуто з комунальної установи Миколаївської міської ради «Центр енергоефективності м. Миколаєва» на користь ОСОБА_1 , 47288 грн. 75 коп., з яких 14953 грн. 26 коп. невиплаченої заробітної плати, 1729 грн. 50 коп. компенсації за невикористану відпустку, 30605 грн. 99 коп. вихідної допомоги при звільненні.

В подальшому, Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 березня 2021 року, апеляційну скаргу Комунальної установи Миколаївської міської ради «Центр енергоефективності м. Миколаєва» задоволено частково. Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2020 року в частині вирішення вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, а відповідно і загального розміру стягнень змінено, зменшивши стягнення з Комунальної установи Миколаївської міської ради «Центр енергоефективності м. Миколаєва» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку з 1 729 (одна тисяча сімсот двадцять дев`ять) грн. 50 коп. до 172 (сто сімдесят дві) грн. 95 коп. та загальний розмір стягнень з 47 288 (сорок сім тисяч двісті вісімдесят вісім) грн. 75 коп. до 45732 (сорок п`ять тисяч сімсот тридцять дві) грн. 20 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

11 червня 2021 року постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження на виконання зазначених вище рішень суду у справі №490/4309/20 (ВП №65708469).

22 червня 2021 року на рахунок позивачки від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 36814,42 грн., що підтверджується наданою позивачкою випискою по особовому рахунку.

18 серпня 2021 року, постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було закінчено виконавче провадження ВП №65708469 з виконання виконавчого листа по справі №490/4309/20, у зв`язку з виконанням рішення повністю і фактично.

Статею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України, даний кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За положеннями ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статею 1 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні та встановленні факту невиплати у зазначені строки працівникові належних йому від підприємства сум, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини.

Судом встановлено, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При цьому, відповідачем не надано доказів, які б відповідали критеріям наведеним в статтях 77-80 ЦПК України, та які б підтверджували повний розрахунок з позивачкою при звільнені, або відсутність вини відповідача у невиплаті позивачці належних їй при звільнені сум.

Так, позивачку було звільнено 26 лютого 2020 року, натомість виплата належних їй при звільнені сум, остаточно була здійснена лише 22 червня 2021 року.

Враховуючи, що при звільненні позивачки відповідачем не була виплачена заробітна плата в повному обсязі, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією наведеною у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18).

При цьому, суд оцінюючи аргументи відповідача щодо пропуску позивачкою тримісячного строку для звернення до суду, з посиланням на можливість заявлення нею відповідної позовної вимоги під час подачі першої позовної заяви, а саме 15 липня 2020 року по справі №490/4309/20, зазначає таке.

У частинах першій, другій статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 29 грудня 1976 року № 11 (зі змінами) «Про судове рішення» також роз`яснив, що встановивши пропуск строку для звернення до суду без поважних причин, суд в рішенні вказує про відмову в позові з цих підстав.

При цьому, як зазначено КЦС ВС в постанові від 02.12.2020 у справі №751/1198/18, встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Верховний Суд зазначив, що оскільки у статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

При цьому, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

А перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом "ex officio", незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі).

Як вбачається з позовної заяви позивачкою заявлено вимогу про стягненя середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 158793 (сто п`ятдесят вісім тисяч сімсот дев`яносто три) гривні 39 копійок.

При цьому, визначаючи заявлену до стягнення суму, позивачка включила до розрахунку, крім іншого, період з 26 лютого 2020 по 22 травня 2020 року з урахуванням вчасно несплаченої безспірної суми - 76521,78 грн., яка була виплачена позивачці лише 22 травня 2020 року, що підтверджується наданими сторонами виписками про рух коштів по рахунку позивачки.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

В судовому засіданні, представником позивачки не зазначено про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, щодо безспірної суми 76521,78 грн., за період з 26 лютого 2020 по 22 травня 2020 року, натомість зазначено що строк звернення до суду слід обраховувати саме з дати повного розрахунку, тобто 22.06.2021 року, чим і керувалася позивачка.

Суд зазначає, що вказана сума - 76521,78 грн., не була предметом розгляду у справі №490/4309/20, при цьому, хоча і була виплачена відповідачем добровільно, але з порушенням строків встановлених статтею 116 КЗпП, а тому позивачка має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в тому числі, і щодо невчасно виплачених 76521,78 грн., за період з 26 лютого 2020 по 22 травня 2020 року.

При цьому, суд зазначає, що про порушення права на належний розрахунок при звільненні, саме щодо безспірної суми - 76521,78 грн., позивачка дізналася 22 травня 2020 року, в день коли вказана сума їй була виплачена, та відповідно, могла звернутися до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо безспірної суми 76521,78 грн., за період з 26 лютого 2020 дати звільнення та по дату її виплати - 22 травня 2020 року, протягом трьох місяців, тобто до 22 серпня 2020 року, натомість з позовом до суду звернулася лише 15.07.2021 року.

Таким чином, суд вважає, що в задоволенні вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо суми 76521,78 грн., за період з 26 лютого 2020 по 22 травня 2020 року слід відмовити, оскільки позивачкою вказані вимоги заявлено з пропуском тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, встановленого статею 233 КЗпП України та відсутні поважні причини для поновлення пропущеного строку звернення до суду.

При цьому, враховуючи що повний розрахунок з позивачкою було здійснено 22 червня 2021 року (щодо невчасно виплаченої суми 45732,20 грн), на підтвердження чого надані відповідні докази, а вимога щодо стягнення грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні була заявлена позивачкою 15 липня 2021 року, про що свідчить дата реєстрації вхідної кореспонденції суду від 15.07.2021 року за вх. №20671, тобто, заявлена в межах строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, а тому в цій частині відсутні підстави для відмови в позові з підстав пропущення строків звернення до суду.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням відроботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Таким чином, враховуючи, що при звільненні позивачки відповідачем не була виплачена заробітна плата в повному обсязі, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого необхідно обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами (далі Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

22 червня 2021 року на рахунок позивачки від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 36814,42 грн., що підтверджується наданими сторонами виписками про рух коштів по рахунку позивачки.

Таким чином, преріод за який обчислюєтся середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні судом обраховується з 26 лютого 2020 по 22 червня 2021 року - 15 місяців та 18 робочих днів.

Розрахунок суми середного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складається з наступного.

При цьому, розмір середньомісячної заробітної плати для цілей стягнення за затримку при звільненні становить 22 429,89 грн (розмір заробітної плати за грудень 2019 та січень 2020, який складає 44 859,78 розділено на кількість місяців - 2).

Загальна сума, яка мала бути нарахована та виплачена позивачці при звільненні 140790, грн., яка складається з 95058,00 (безспірна сума 76 521, 78 грн., + 18537, 00 грн., відповідні податки) + 45732,20 грн. (сума визначена судом).

При цьому, сума визначена судом до сплати у 45732,20 грн., становить 32,48 відсотки від загальної суми що піддягала виплаті працівникові в день звільнення 45732,20 грн. * 100%/140790,00 грн. = 32,48%;

Пропорційний розмір середньомісячної заробітної плати становить 22 429,89 грн. * 32,48% = 7 285,23 грн.; за затримку до моменту повного розрахунку 15 місяців та 18 днів * 7 285,23 грн. = 113649,59 грн.

Отже, загальний розмір стягнення з відповідача на користь позивачки, як відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, становить 113649,59 грн.

Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої Палати Верховного Суду зазначені у постанові від 26 червня 2019 року, суд повинен визначити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КзпП з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності

В даній справі судом враховано, що позивачка звернулася з позовом про стягнення невиплаченої зарплати до суду 15.07.2020 року, тобто через незначний проміжок часу - протягом півтора місяців з дати виплати їй безспірної суми в розмірі 76521,78 грн., (та, відповідно, невиплати зарплати у повному обсязі), яка була здійснена 22.05.2020 року. При цьому, враховуючи розмір заборгованості, яка виникла перед позивачкою з боку відповідача, сума компенсаційних виплат, яка нарахована позивачці в розмірі 113649,59 грн., відповідає принципу розумності, справедливості та пропорційності, а за такого у суду відсутні підстави для її зменшення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково та стягнути на її користь з відповідача Комунальної установи Миколаївської міської ради "Центр енергоефективності м. Миколаєва" 113649,59 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом враховано, що 30 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, при зверненні до суду позивачка сплатила 1587,94 грн. судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку в розмірі 1% від нарахованої суми, згідно платіжного доручення №438 від 15 липня 2021 року.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір у разі часткового задоволення позову - покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 1136,50 грн.

Керуючись ст.ст. 10 -13, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Комунальної установи Миколаївської міської ради "Центр енергоефективності м. Миколаєва" (54001, Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20, ) про стягнення грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні, задовольнити частково.

Стягнути з Комунальної установи Миколаївської міської ради "Центр енергоефективності м. Миколаєва" (54001, Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 113649 (сто тринадцять тисяч шістсот сорок дев`ять) гривень 59 копійок.

В іншій частині позову, відмовити

Стягнути з Комунальної установи Миколаївської міської ради "Центр енергоефективності м. Миколаєва" (54001, Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 1136,50 грн (одна тисяча сто тридцять шість) гривень 50 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін