Номер провадження: 22-ц/813/7192/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суд м. Одеси від 14 грудня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1

-про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст заявлених вимог

21 листопада 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Долинського Миколи Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання ним зобов`язань, покладених на нього постановою Одеського апеляційного суду від 01.10.2019 року у справі № 522/17317/18, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ; паспорт громадянина Німеччини № НОМЕР_1 , виданий 10.10.2013 року) боргу на загальну суму в розмірі 3 782 134,20 грн.

Тимчасово обмежуючи право виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання ним зобов`язань, покладених на нього постановою Одеського апеляційного суду від 01.10.2019 року, районний суд виходив з того, що встановлені судом обставини та факти дають підстави для висновку про те, що боржник ОСОБА_1 , має неврегульовані зобов`язання, повідомлений про відкриття виконавчого провадження, умисно та свідомо ухиляється від їх виконання( т.1 а.с.77-79).

21.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, постановленого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року( а.с.104-106 т.1).

Зазначає, що приватним виконавцем виконавчого окрегу Одеської області Долінським М.М. було проведено ряд заходів в тому числі:

-17.10.2019 року накладений арешт на майно, що належить йому на праві власності-обєкти нежитлової нерухомості за адресою АДРЕСА_1 ;

- накладений арешт на корпоративні права, а саме на його частку в статутному капіталі.

Вартість активів, на які накладено арешт, перевищує суму зазначеного боргу у виконавчому листі № 522/17317/18, що виданий Приморським районним судом м. Одеси 15.10.2019 року.

Будь- яких інших доходів на території України в нього не має. Він постійно проживає у Німеччині, працює та отримує доходи за межами України.

Його малолітня дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Німеччини, фактично проживає з матірю на території Німеччини та він має зобов`язання на його утримання.

Посилаючись на відсутність доказів його ухилення від виконання зобов`язань просив скасувати ухвалу ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 листлопада 2019 року .

Короткий зміст судового рішення першої інстанції

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у паві виїзду за межі України відмовлено.( а.с.176-177 т.1).

Відмовляючи в задоволені заяви районний суд виходив з того, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, доводи заявника щодо скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є недоведеним та необгрунтованим.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2020 року з прийняттям нового рішення про задоволення заяви та скасування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України посилаючись на те, що накладаючи таке обмеження та відмовляючи в його скасуванні районний суд допустився помилки та порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини по справі.

Посилається на ті ж підстави, що викладені в його заяві про скасування зазначеного обмеження та на те, що виконавцем не доведено, а судом не обгрунтовано необхідність в такому забезпеченні, виходяси з причинно-наслідкового звязку між обмеженнями та метою, на досягнення якої потрібно таке обмеження.

Незаконність оскаржуваної ухвали обгрунтовує порушенням його конституційних прав на пересування ( ст.33 Конституції України), при цьому посилається на те, що він та його сім`я постійно проживають у Німеччині та на території України накладені арешти на всі його активи.

В судове засідання учасники судового процесу не з`явились, про час та місце розгляду спорави сповіщені належним чином.

В заяві представник апелянта та приватний виконавець Долинський М.М. просять справу слухати у його відсутності.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті

В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.

Відповідно до ч.5 ст.258 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги приходить до наступного.

Згідно з ч.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець підчас здійснення виконавчого провадження має право зокрема: 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ч.ч.4, 5, 6 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин,письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій,про встановлення відстрочки або розстрочки виконання,зміну способу і порядку виконання рішення,зміну місця проживання чи перебування (утому числі зміну їх реєстрації)або місцезнаходження,а боржник-фізична особа-також про зміну місця роботи. Боржник зобов`язаний:

1)утримуватися від вчинення дій,що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;

2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій;

3)за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника,зокрема про майно,яким він володіє спільно з іншими особами,про рахунки у банках чи інших фінансових установах,про майно,що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб,чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України;

4)повідомити виконавцю про зміну відомостей,зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини;

5)своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6)надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Виконання судового рішення є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглядаючи питання щодо обмеження в праві виїзду за межі України за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 щодо боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 , колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Статею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави,в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідна норма Конвенції міститься у статті 33 Конституції України, якою встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Такі обмеження встановлюються, зокрема, статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» що передбачає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Таке право на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, коли особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно положень п. 2 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору у передбачених законом випадках.

Розглядаючи питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням Європейський суд з прав людини у справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03) визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям:

- ґрунтуватися на національному законі;

- переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції;

-відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria), рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03), Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 цього рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те,що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії» , § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Верховний Суд України в своїх роз`ясненнях від 01 лютого 2013 року питань, які виникають в судовій практиці при розгляді справ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вказав, що з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите, зокрема, у пункті 18 частини третьої статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», визначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань,а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати,чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Таким чином, законодавством не передбачене обов`язкове обмеження в праві виїзду за межі України за наявності невиконаних зобов`язань, а встановлена лише така можливість при наявності відповідних підстав. Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; за рішеннями майнового характеру неподання виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; своєчасно не з`являтися на вимогу виконавця; не надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Тобто, ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Таким чином, право державного виконавця на звернення із поданням до суду про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Матеріалами справи встановлено, що 15 жовтня 2019 року Приморським районним судом м. Одеси виданий виконавчий лист на підставі нотаріально посвідченого Договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року , номер документа № М 447/2013 про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_6 ( ОСОБА_3 ; паспорт громадянина Німеччини № НОМЕР_1 , виданий 10.10.2013 року) боргу на загальну суму в розмірі 3 782 134,20 грн( а.с.22 т. 2).

17.10.2019 року приватним виконавцнм Виконавчого округу Одеської області Долинським М.М. відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом № 522/17317/18 виданого 15.10.2019 року.

17.10.2019 року приватним виконавцнм Виконавчого округу Одеської області Долинським М.М. накладено арешт на нежитлове прміщення загальною площею 213, 9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , що належить боржнику( а.с.24 т.2).

Матеріалами справи встановлено, що до аліментних зобов`язань боржника на сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий проживає в Німеччині.( а.с.114-118 т.2).

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що накладаючи обмеження у праві виїзду за межі України , а також відмовляючи у скасуванні такого обмеження, суд першої інстанції припустився неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, наклавши таке обмеження без встановлення дійсних обставин по справі та за відсутності причинно-наслідкового звязку між обмеженнями та метою щодо погашення боргових зобовязань, оскільки таке обмеження не може бути мірою покарання за наявність боргових зобовязань.

Судом не взято до уваги, що ОСОБА_7 постійно мешкає в Німеччині. Борговий документ, на виконання якого здійснюється примусове стягнення, виданий саме в Німеччині.

В Україні приватним виконавцем виявлено все моє майно, що наявне, накладено арешт, і здійснюється процес примусової реалізації цього майна.

Відтак, присутність чи відсутність боржника в Україні не мають жодного впливу на процес виконавчого провадження та виїзд за межі України не призведе до будь-яких негативних наслідків.

Виконавцем не доведено, що боржник приховує доходи в Україні та за межами її території, переховується від боргових зобовязань і створює недобросовісні перешкоди в процесі виконавчого провадження. Все його майно, гроші знаходиться під арештами.

Отже, відсутні будь-які підстави вживати заходи забезпечення виконання судового рішення шляхом обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки відсутня будь-яка мета, на досягнення якої це було би направлено і це було би ефективно.

Існування обмеження в праві виїзду за межі України робить неможливим бачитись із дитиною, що мешкає в Німеччині, та приймати участь у її вихованні та утриманні.

Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення подання.

Керуючись ст. 367,368,374,376 ,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суд м. Одеси від 14 грудня 2020 рок скасувати та прийняти постанову.

Заяву ОСОБА_1 ( податковий номер НОМЕР_2 ) про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України , постановленого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 ( податковий номер НОМЕР_2 ) у праві виїзду за межі України, постановленого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

Т.В.Цюра