Номер провадження: 22-ц/813/3960/21
Номер справи місцевого суду: 522/2893/19
Головуючий у першій інстанції Єршова Л.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ДКВ ОМР - Коюди М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», про усунення перешкод у користуванні приміщенням, шляхом виселення,

встановив:

19.02.2019 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» (далі - КП ЖКС «Порто-Франківський»), про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 87,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.3-6).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 87,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року у задоволенні позовної заяви ДКВ ОМР до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: КП «ЖКС «Порто-Франківський», про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення було відмовлено (а.с.108-111).

В апеляційній скарзі ДКВ ОМР ставить питання про скасування заочного рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року, та постановлення нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с.116-120).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник ДКВ ОМР посилався на те, що відповідачі займають спірне приміщення без будь-яких дозвільних документів на це, а тому позивач вважав, що вони мають бути виселені з нього.

Однак з такими доводами позивача суд обгрунтовано не погодився.

Так, ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до акту обстеження спірного приміщення від 05.11.2018 року, нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 87,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , використовується двірниками КП ЖКС «Портофранківський» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.29).

Зазначені обставини підтверджуються листом КП ЖКС «Портофранківський» від 21.12.2018 р. № 774, згідно якого спірне приміщення використовується працівником комплексного прибирання ВД № 1 КП ЖКС «Портофранківський» ОСОБА_1 в якості житла (а.с.31).

Тобто вказані вище документи свідчать про те, що заселення нежитлового приміщення підвалу загальною площею 87,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , використовується відповідачами не самовільно, а з дозволу КП ЖКС «Портофранківський», яке є структурним підрозділом ОМР, та яке надало це приміщення в якості житла двірникам КП ЖКС «Портофранківський».

Вирішуючи даний спір, суд також виходив із того, що вищевказане нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 87,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12.11.2008 р., виданим на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.03.2005 р. № 123, право власності на яке зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН», що в свою чергу підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.12.2008 р. № 21115949 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7, 8, 14).

Відповідно до акту обстеження спірного приміщення, підписаного старшим інспектором відділу ІР Потаповим Д.Д., незацікавленими особами - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , погодженим директором КУ «Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради» Головним Р.І., 05.11.2018 р. було встановлено, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 87,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , використовується двірниками КП ЖКС «Портофранківський» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 29-30).

Суд обгрунтовано вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

В даному випадку суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що ДКВ ОМР наділений правом бути позивачем у даній справі, оскільки є Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (далі - ОМР).

Проте, вирішуючи даний спір, суд обгрунтовано зазначив, що ОМР тривалий час після видачі їй свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення підвалу та реєстрації його за ОМР в 2008 році, органи місцевого самоврядування не користувались цим нерухомим майном, допускаючи те, що їх орган, яким є КП ЖКС «Портофранкіський», використовує його в якості житла для двірників.

При цьому суд обгрунтовано вказав, що позивачем не надано доказів того, що ОМР або його органи раніше пред`являли вимоги до відповідачів щодо звільнення приміщення підвалу загальною площею 87,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з необхідністю користування або розпорядження спірним майном без надання іншого житлового приміщення.

Суд обгрунтовано вказав, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Великий Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

З огляду на викладену практику ЄСПЛ та вимог національного законодавства, суд дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку виселення відповідачів з приміщення, яке є їхнім єдиним житлом, без надання іншого приміщення для проживання, порушує вказані вище заборони, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ДКВ ОМР.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ та п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра