Провадження № 2/201/842/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді - Батманової В.В.

за участю секретаря - Ткаченко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 29 квітня 2005 року вона з відповідачем перебувала в шлюбі, який було розірвано 11.03.2016. В період шлюбу за спільні кошти вони придбали наступне майно: шуба жіноча довга, сірого кольору - 25 000 гривень; шуба жіноча, чорного кольору - 20 000 гривень; плаття, сірого кольору - 1 200 гривень; спортивній костюм жіночий - 1 000 гривень; светр жіночий, чорного кольору - 800 гривень; музичний центр LG Electronics Inc. - 1 000 гривень; набір меблів шкіряний (два дивана, одне крісло) - 12 000 гривень; праска Tefal - 400 гривень; тостер Russell Hobbs - 400 гривень; соковижималка DAEWOO - 500 гривень; домашній міні- кінотеатр модель FB D162X - 8 000 гривень; холодильник - 6 000 гривень; пилосос Electrolux - 500 гривень; м`ясорубка Vitek - 500 гривень; чайник PHILIPS - 300 гривень; ваги напільні - 200 гривень; кімнатний кондиціонер системи спліт SAMSUNG - 4 000 гривень; камін - 12 000 гривень; монітор PHILIPS - 1 000 гривень; кофемашина - 8 000 гривень; телевізор SAMSUNG - 8 000 гривень: телевізор SAMSUNG - 10 000 гривень; меблі кабінету (стінка, диван, стіл, шафа) - 14 000 гривень; кухонний гарнітур - 15 000 гривень; спальний гарнітур - 10 000 гривень; дитяча кімната - 10 000 гривень. З 03 вересня 2015 року по теперішній час відповідач мешкає в квартирі за АДРЕСА_1 та особисто користується всім вказаним майном. Тому позивач, посилаючись на норми ст.ст. 69,70,71 СК України, просила виділити їй: шуба жіноча довга, сірого кольору - 25 000 гривень; шуба жіноча, чорного кольору - 20 000 гривень; плаття, сірого кольору - 1 200 гривень; спортивній костюм жіночий - 1 000 гривень; светр жіночий, чорного кольору - 800 гривень; набір меблів шкіряний (два дивана, одне крісло) - 12 000 гривень; м`ясорубка Vitek - 500 гривень; чайник PHILIPS - 300 гривень; кімнатний кондиціонер системи спліт SAMSUNG - 4 000 гривень; спальний гарнітур - 10 000 гривень; дитяча кімната - 10 000 гривень. Стягнути з відповідача понесені нею судові витрати у вигляді судового збору.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 27 листопада 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. (а.с.28).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.29).

До суду 11 січня 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.30).

Ухвалою судді від 18 січня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с. 31).

Позивач надала заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову не заперечувала проти розгляду справи без її участі.

Представник відповідачі надав заяву в якій просив відмовити в задоволенні позову з підстав вказаних у відзиві.

Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України та ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи 22.11.2021 здійснювався за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що 29 квітня 2005 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва від 11.03.2016, шлюб між сторонами розірвано 11.03.2016 (а.с. № 6).

Як зазначає позивач в період шлюбу за спільні кошти вони придбали наступне майно: шуба жіноча довга, сірого кольору - 25 000 гривень; шуба жіноча, чорного кольору - 20 000 гривень; плаття, сірого кольору - 1 200 гривень; спортивній костюм жіночий - 1 000 гривень; светр жіночий, чорного кольору - 800 гривень; музичний центр LG Electronics Inc. - 1 000 гривень; набір меблів шкіряний (два дивана, одне крісло) - 12 000 гривень; праска Tefal - 400 гривень; тостер Russell Hobbs - 400 гривень; соковижималка DAEWOO - 500 гривень; домашній міні- кінотеатр модель FB D162X - 8 000 гривень; холодильник - 6 000 гривень; пилосос Electrolux - 500 гривень; м`ясорубка Vitek - 500 гривень; чайник PHILIPS - 300 гривень; ваги напільні - 200 гривень; кімнатний кондиціонер системи спліт SAMSUNG - 4 000 гривень; камін - 12 000 гривень; монітор PHILIPS - 1 000 гривень; кофемашина - 8 000 гривень; телевізор SAMSUNG - 8 000 гривень: телевізор SAMSUNG - 10 000 гривень; меблі кабінету (стінка, диван, стіл, шафа) - 14 000 гривень; кухонний гарнітур - 15 000 гривень; спальний гарнітур - 10 000 гривень; дитяча кімната - 10 000 гривень. (а.с. 7-18).

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що в 2015 році позивач, за відсутності відповідача, вивезла з квартири, у якій вони спільно мешкали, усе цінне майно та грошові кошти, за які в подальшому придбала квартиру АДРЕСА_2 на ім`я її матері - ОСОБА_3 . Згодом 23.05.2020 ОСОБА_1 разом із її донькою - адвокатом Борисовою Валерією Олегівною, адвокатом - Келембет Ілоною Миколаївною та ще чотирма особами, приїхали за адресою: АДРЕСА_1 та почали виносити з квартири належне ОСОБА_2 та ОСОБА_4 майно - аудіо-відео техніку, побутову техніку, комп`ютерну техніку та інше. За вказаними подіями Соборним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області внемено відомості до ЄРДР та складено адміністративний матеріал.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У відповідності до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як передбачено ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Проте позивачем вказано майно, яке вона просить виділити їй, а саме: шуба жіноча довга, сірого кольору; шуба жіноча, чорного кольору; плаття, сірого кольору; спортивній костюм жіночий; светр жіночий, чорного кольору, яке має ознаки речей індивідуального користування, поділ якого є неможливим, оскільки згідно з ч. 2 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З огляду на вказане, судом не встановлено, а позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається у позовній заяві, як на підставу своїх позовних вимог, оскільки відсутні належні ідентифікуючої ознаки майна та оцінка вказаних позивачем речей станом на час подання позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя слід відмовити.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 - 265, 282 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя : В.В. Батманова