Єдиний унікальний номер 341/1175/21
Номер провадження 2/341/698/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 листопада 2021 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Матейко О. С.,

представниці позивачки ОСОБА_1 ,

розглянув заочно в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

встановив:

Представниця ОСОБА_1 , яка діє від імені позивачки ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна.

В обґрунтування позову зазначила, що позивачка з відповідачем перебували у шлюбі з 1987 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірваний. У шлюбі сторони придбали майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 698300,0 грн; житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 161600,0 грн; складські з житловими приміщеннями, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 1566600,0 грн; земельну ділянку, площею 0,172 га, що знаходиться у с. Клузів Івано-Франківського району Івано-Франківської області та автомобіль, марки MERSEDES-BENS GL 420 CDI, 2007 року випуску, вартістю 465800,0 грн. Позивачка з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна.

З огляду на викладене, позивачка просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину складських з житловими приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 та квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 14 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10 серпня 2021 року, яке відкладене на 19 жовтня 2021 року в зв`язку з неявкою відповідача, який повідомлявся шляхом оголошення про виклик особи на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а. с. 150). Відзив не подав, заяв чи клопотань не надсилав.

Ухвалою суду від 19 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 10 листопада 2021 року.

У судовому засіданні 10 листопада 2021 року під час розгляду спору по суті представниця позивачки позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та просила суд їх задоволити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання 10 листопада 2021 року не з`явився, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом оголошення про виклик особи на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а. с. 158).

Крім того, на адресу за останнім відомим місцем реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_3 надсилалась поштова кореспонденція із суду, яка повернулась без вручення у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою (а. с. 163).

Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, відповідач вважається повідомленим. Проте, своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надсилав.

Положеннями частини першої статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України).

Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності відповідача, оскільки він повідомлений про розгляд справи, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

Згідно з частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 10 листопада 2021 року постановлено здійснити розгляд справи у заочному порядку.

Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способом цього захисту може бути визнання права.

Надавши належну правову оцінку наявним у справі письмовим доказам, заслухавши пояснення представниці позивачки, суд установив наступні фактичні обставини у справі.

Сторони зареєстрували шлюб 11 липня 1987 року у виконавчому комітеті Вікторівської сільськоїх ради Галицького району Івано-Франківської області, актовий запис № 13, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане повторно 08 серпня 2017 року Галицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (а. с. 170).

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірваний (а. с. 9)

Копією паспорта громадянина України від 02 вересня 1997 року, серії НОМЕР_2 , який виданий Галицьким РВ УМВС України в Івано-Франківській області підтверджується, що він виданий на ім`я " ОСОБА_3 ", де по батькові відповідача зазначено як " ОСОБА_4 " (а. с. 171).

Розглядаючи справу про розірвання шлюбу між сторонами, Івано-Франківський міський суд встановив належність свідоцтва про шлюб, яке видане повторно 08 серпня 2017 року Галицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, серії НОМЕР_1 , відповідно до якого 11 липня 1987 року між позивачкою та відповідачем « ОСОБА_3 » зареєстрований шлюб.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, та обставина, що позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 в період з 11 липня 1987 року до 30 жовтня 2017 року підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2017 року, яке набуло законної сили, копією пасторта відповідача та копією свідоцтва про шлюб.

Таким чином, суд вважає встановленим, що « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_3 » - одна і та ж сама особа.

У шлюбі строни набули у власність наступне майно:

-квартира, АДРЕСА_4 , загальною площею 62,5 м2, житловою площею 37,1 м2, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом Українець В. В. та зареєстрований в реєстрі за № 468 Д. (а. с. 16), ринкова вартість якої складає 698300,0 грн (а. с. 50);

-житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 35,7 м2, житловою площею 18,4 м2, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 квітня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дирдою Н. А. та зареєстрований в реєстрі за № 980 (а. с. 17), ринкова вартість якого складає 161600,0 грн (а. с. 72); підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно; власник ОСОБА_2 (а. с. 18);

-складські з житловими приміщеннями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 317,9 м2, житловою площею 41,7 м2, підтверджується свідоцтвом про право власності від 21 вересня 2015 року (а. с. 14) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 вересня 2015 року; власник ОСОБА_3 (а. с. 15); ринкова вартість яких складає 1566600,0 грн (а. с. 23);

-земельна ділянка, площею 0,172 га, кадастровий номер: :01:005:1474, що знаходиться у с. Клузів урочище «Узбереж» Івано-Франківського району Івано-Франківської області, ринкова вартість якої складає 485000 грн (а. с. 122); підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, власник - ОСОБА_3 (а. с. 21 - 22);

-автомобіль, марки MERSEDES-BENS GL 420 CDI, 2007 року випуску, ринкова вартість якого складає - 465800,0 грн (а. с. 100). Відповідно до облікової картки № НОМЕР_3 від 31 серпня 2013 року щодо реєстрації транспортного засобу у зв`язку з приїздом на ПМЖ із за кордону підтверджується, що власником є ОСОБА_2 (а. с. 20).

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до вимог частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 274/3158/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідач ОСОБА_3 на спростування наведених у позові обставин не надав суду жодних доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Такий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просить поділити спільне нажите майно таким чином: визнати за нею право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 698300,0 грн та визнати за нею право власності на Ѕ частину складських з житловими приміщеннями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 783300,0 грн. Всього вартість частки складає 1481600,0 грн.

Решту майна просить залишити у власності відповідача, а саме: житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 161600,0 грн; Ѕ частини складські з житловими приміщеннями, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 783300,0 грн; автомобіль, марки MERSEDES-BENS GL 420 CDI, 2007 року випуску, вартістю 465800,0 грн; земельну ділянку, площею 0,172 га, що знаходиться у с. Клузів Івано-Франківського району Івано-Франківської області, вартістю 485000,0 грн. Всього вартість частки складає 1895700 грн.

Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що подружжя за час перебування у зареєстрованому шлюбі, придбало зазначене майно, відповідач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому необхідно визнати вказане рухоме та нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи вищенаведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбані сторонами під час шлюбу об`єкти рухомого та нерухомого майна є об`єктами спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу.

Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Крім того, вирішуючи спір, суд бере до уваги те, що позивачка проживає у спірній квартирі, спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 січня 2020 року, та враховує варіант поділу, запропонований позивачкою, де вартість частки відповідача переважає, а позивачка не заперечує та не бажає компенсації.

Таким чином, суд, оцінивши надані сторонами докази, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, змагальності, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням балансу інтересів обох сторін, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачкою права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та права власності на Ѕ частину складських з житловими приміщеннями, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, при зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір в сумі 11350,0 грн, який необхідно стягнути з відповідача на її користь.

Також з відповідача необхідно стягнути понесені позивачкою витрати за оплату послуг експерта оцінщика в сумі 4000,0 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76-81, 137, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину складських житлових приміщень, що знаходяться по АДРЕСА_3 та право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 11350,0 грн судового збору та 4000,0 грн витрат на оплату послуг експерта-оцінщика.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його скасування.

Повний текст рішення складено 19 листопада 2021 року.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ