ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7454/21 Справа № 206/5272/20 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контори, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим, 19 лютого 2021 року, позовом до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контори, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, мотивуючи його тим, що вона є донькою ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , а відповідач ОСОБА_2 є її племінником, сином її рідного брата ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її батьки перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 1958 року. 15 січня 1959 року батько ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської районної Ради депутатів трудящих №548 від 04 грудня 1958 року уклав з виконкомом Дніпропетровської райради депутатів трудящих договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, згідно яких ОСОБА_3 було відведено під індивідуальне будівництво земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 920 кв.м. В період з 1959 по 1966 рік подружжям ОСОБА_6 на вказаній земельній ділянці було зведено домоволодіння та була присвоєна нова поштова адреса: АДРЕСА_2 . Право власності на вказане домоволодіння було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 .

Зазначала, що 25 жовтня 1996 року її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склали заповіти, відповідно до яких все належне їм майно заповіли їй. Батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона, як спадкоємець за заповітом, її мати ОСОБА_4 та її брат ОСОБА_5 з заявами про отримання свідоцтв про право на спадщину в нотаріальну контору не звертались, спадкова справа не відкривалась. В той же час, спадкоємці першої черги за законом - дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 фактично отримали спадщину, оскільки були зареєстровані та постійно проживали разом зі спадкодавцем за однією адресою. Отже, відкрита після смерті ОСОБА_3 спадщина за законом стала належати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/4 частині домоволодіння. Брат ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/4 частини спірного домоволодіння. 26 січня 2012 року, після смерті ОСОБА_5 , була відрита спадкова справа №52345044. Спадкоємцями ОСОБА_5 першої черги за законом були дружина ОСОБА_7 і син ОСОБА_2 , які прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до нотаріальної контори, та мати ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину фактично, оскільки була зареєстрована та постійно проживала зі спадкодавцем за однією адресою.

Вказувала, що її мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 5/6 частин спірного домоволодіння. Вона, як спадкоємець за заповітом ОСОБА_4 , звернулась до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та 13 вересня 2018 року державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М. їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого її спадщина складається з 1/2 частини домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_3 , спадкоємцем 1/2 частини майна якого була його дружина ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Проте, державним нотаріусом при перевірці складу спадкового майна було помилково визначено склад спадкового майна в розмірі 1/2 частини. 20 листопада 2019 року державним нотаріусом було видано відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом №1-1390, яка складається з 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_2 після смерті його батька ОСОБА_5 , який успадкував 1/2 частину після смерті ОСОБА_3 , але не оформив своїх спадкових прав, а також свідоцтво про право на спадщину за законом №1-1391, яка складається з 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_2 після смерті його матері ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину після чоловіка ОСОБА_5 , але не оформила своїх спадкових прав. Тобто, державним нотаріусом при перевірці складу спадкового майна при видачі свідоцтв ОСОБА_2 також було помилково визначено склад спадкового майна в розмірі 1/2 частини, замість 1/6 частини домоволодіння.

Посилаючись на те, що всі свідоцтва про право на спадщину за законом і за заповітом були видані з порушенням вимог законодавства, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визначити, що частки ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_2 , були рівними і становили по 1/2 частині у кожного; визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину вказаного домоволодіння, видане ОСОБА_2 20 листопада 2019 року №1-1390; свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину вказаного домоволодіння, видане ОСОБА_2 20 листопада 2019 року №1-1391; свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину вказаного домоволодіння, видане ОСОБА_1 13 вересня 2018 року №1-1137 та визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом після матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 5/6 частин домоволодіння, розташованого АДРЕСА_2 .

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на 5/6 частин домоволодіння та ухвалити нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що домоволодіння було спільною сумісно власністю подружжя, після смерті її батька мати та брат успадкували належну йому частину домоволодіння, після смерті брата належну йому частку успадкували мати, його син та дружина, а тому її частка, як спадкоємця за заповітом, після смерті матері становить саме 5/6, що свідчить про те, що при видачі свідоцтв про право на спадщину нотаріусом невірно були визначені частки.

09 серпня 2021 року відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вказував про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу. Нотаріусом правомірно видано свідоцтва про право на спадщину.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 1958 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.11).

Від вказаного шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають двох спільних дітей доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с.12-13).

Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , 04 червня 1983 року ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_9 та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_10 » (т.1 а.с.12)

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 29 червня 1991 року уклав шлюб з ОСОБА_11 (прізвище змінено на ОСОБА_6 ) та від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (відповідач по справі) (т.1 а.с.122 зворотній бік, 126)

Згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих №548 від 04 грудня 1958 року про відвід під індивідуальне будівництво земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці АДРЕСА_1 площею 920 кв.м (т.1 а.с.14).

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, розташований у АДРЕСА_2 в цілому зареєстрований за ОСОБА_3 на правах особистої власності на підставі договору на право будівництва будинку від 30 січня 1959 року та записаний в реєстрову книгу №355 за реєстровим №70 від 30 жовтня 1978 року (т.1 а.с.17).

На підставі вказаного рішення між виконкомом Дніпропетровської районної ради трудящих депутатів та ОСОБА_3 було укладено договір від 15 січня 1959 року, відповідно до якого ОСОБА_3 на праві безстрокового користування надано земельну ділянку у АДРЕСА_1 , площею 920 кв.м для будівництва житлового будинку (т.1 а.с.15-16).

25 жовтня 1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склали заповіти, посвідчені державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Деревянко Е.К. за №І-3322 та №І-3321, за змістом яких ОСОБА_3 та ОСОБА_4 все належне їм майно, де б воно не перебувало та з чого б воно не складалось, заповідали позивачу ОСОБА_1 (т.1 а.с.23-24).

За життя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ОСОБА_3 набув право власності на спірний житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.25).

Як вбачається з листа в.о. завідувачій Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори №42/01-16 від 18 січня 2020 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилась, що також підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №63201597 від 18 січня 2021 року (т.1 а.с.64-65)

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (т.1 а.с.26).

В судовому засіданні було оглянуто копію спадкової справи №49/2012, заведеної після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка долучена до матеріалів справи, та встановлено наступне.

28 січня 2012 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_7 (дружина померлого) із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 (т.1 а.с.111).

Відповідач ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори 20 листопада 2019 року (т.1 а.с.117).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 листопада 2019 року спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_2 1/2 частка у спадщині та дружина ОСОБА_7 1/2 частка у спадщині, яка складається з 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого у АДРЕСА_2 . Ця 1/2 частина належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , одним із спадкоємців після якого був його син ОСОБА_5 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину вказаного будинку видано відповідачу ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину іншої 1/4 частини житлового будинку ще не видано (т.1 а.с.146).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 (т.1 а.с.27).

В судовому засіданні також було оглянуто копію спадкової справи №357/2017, заведеної після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка долучена до матеріалів справи, та встановлено наступне.

27 червня 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с.66).

09 серпня 2017 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори звернулась позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с.73).

01 грудня 2017 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори звернулась мати відповідача ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини за законом та за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с.73 зворотній бік).

13 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 у вигляді 1/2 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 за заповітом (т.1 а.с.77).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 вересня 2018 року спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , 1932 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/2 частини домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 . Ця 1/2 частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями належала на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку ОСОБА_12 , спадкоємцем 1/2 частки майна якого була його дружина ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (а.с.28,107).

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла мати відповідача ОСОБА_7 (т.1 а.с.167).

В судовому засіданні також було оглянуто копію спадкової справи №215/2019, заведеної після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка долучена до матеріалів справи, та встановлено наступне.

23 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті його матері ОСОБА_7 (т.1 а.с.198).

24 квітня 2019 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори також звернулась донька померлої ОСОБА_7 ОСОБА_13 із заявою про відмову від прийняття належної їй за законом частки у спадщині, що залишилась після смерті її матері ОСОБА_7 , на користь її сина ОСОБА_2 (т.1 а.с.199).

20 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті його матері ОСОБА_7 у вигляді 1/4 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.207).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 листопада 2019 року спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7 , 1965 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , є її син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/4 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого в АДРЕСА_2 . Ця 1/4 частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями належала на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку ОСОБА_3 , одним із спадкоємців після якого був його син ОСОБА_5 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого в свою чергу була дружина ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (т.1 а.с.239).

Відповідно до листа державного реєстратора КП «ДМБТІ» ДОР №2996 від 05 березня 2018 року, станом на 31 грудня 2012 року, в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_2 , містяться відомості про право власності ОСОБА_3 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 30 січня 1959 року за №1-735, рішення виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів №964 від 29 вересня 1978 року про затвердження акту приймання житлового будинку, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу №355 за реєстровим №70 (т.1 а.с.22).

З довідки №4774 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що зареєстровані ОСОБА_4 з 08 травня 1970 року (знято з реєстрації 15 січня 2018 року), відповідач ОСОБА_2 з 19 березня 2009 року, ОСОБА_7 з 20 грудня 1991 року (знято з реєстрації 28 лютого 2019) року, ОСОБА_13 з 17 листопада 2005 року, ОСОБА_3 з 28 березня 1968 року (знято з реєстрації 17 листопада 2008 року), ОСОБА_5 з 13 березня 2001 року (знято з реєстрації 27 березня 2012 року) та ОСОБА_14 з 20 січня 2020 року (т.1 а.с.38).

Згідно вказаної довідки позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини зазначеного житлового будинку, була в ньому зареєстрована з 12 серпня 1976 року та 14 серпня 1984 року її знято з реєстрації за вказаною адресою.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що право на виділ частки у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, після смерті одного з подружжя, є суб`єктивним правом другого з подружжя, яке може бути реалізовано шляхом звернення до нотаріальної контори виключно на підставі письмової заяви того з подружжя, який пережив іншого, та механізм такого звернення закріплено зазначеними вище нормами законодавства. В той же час, судом встановлено та не заперечувалось позивачем, що ОСОБА_4 після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 та за своє життя не зверталась до нотаріальної контори з відповідною заявою про визначення своєї частки у спільному майні подружжя, а тому нотаріусом при видачі свідоцтв про право на спадщину на ім`я позивача та відповідача було вірно визначено обсяг спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 у вигляді житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 , у цілому та вірно визначено розмір часток, успадкованих спадкоємцями померлого ОСОБА_15 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме по 1/2 частині кожному. При цьому, відповідач ОСОБА_2 оформлював свої спадкові права та отримував свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Здійснення права на спадкування врегульовано положеннями глави 87 ЦК України.

Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину).

Відповідно до статей 1216,1217,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220,1222,1270 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу.

Закон закріплює право фізичної особи призначити спадкоємців шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно, майнові права та обов`язки на свій розсуд.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (статті 1261 ЦК України).

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року справа №2-1316/2227/11 провадження №61-12290св18.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (батько та матір позивача) перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 1958 року.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці АДРЕСА_1 площею 920 кв.м.

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, розташований у АДРЕСА_2 , в цілому був зареєстрований за ОСОБА_3 на правах особистої власності на підставі договору на право будівництва будинку від 30 січня 1959 року та записаний в реєстрову книгу №355 за реєстровим №70 від 30 жовтня 1978 року (т.1 а.с.17).

Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі? КпШС України), який був чинний на час набуття права власності ОСОБА_3 на зазначений будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

При встановленні у справі про поділ спадщини, що до її складу включено майно, придбане спадкодавцем у шлюбі разом з тим з подружжя, хто пережив іншого, суд визначає частку останнього у спільній власності і майно, що на неї припадає, за правилами статей 28,29 КпШС України, і виключає його з того, що підлягає поділу між спадкоємцями.

Таким чином на спірний будинок поширюється право спільної сумісної власності.

25 жовтня 1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склали заповіти, посвідчені державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Деревянко Е.К. за №І-3322 та №І-3321, за змістом яких, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 все належне їм майно, де б воно не перебувало та з чого б воно не складалось, заповідали позивачу ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому у праві спільної сумісної власності подружжя частину домоволодіння у розмірі 1/2 частини.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 3 ст.1268 ЦК України).

Після його смерті з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. З врахуванням того, що разом з померлим проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_4 та його син ОСОБА_5 , то вони вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_16 , як спадкоємці першої черги у розмірі по 1/4 частині спірного домоволодіння кожний.

В той же час після смерті ОСОБА_5 , брата позивача, який є батьком відповідача ОСОБА_2 , відкрилась спадщина на належну йому 1/4 частину спірного домоволодіння та його син ОСОБА_2 і його дружина ОСОБА_7 (які подали відповідні заяви про прийняття спадщини) та його мати ОСОБА_4 , яка була зареєстрована та проживала разом з ним, прийняли кожен по 1/12 частині.

Таким чином матері позивача на час смерті фактично належало 5/6 частин спірного домоволодіння (1/2 частина, як частина у спільній сумісній власності подружжя, 1/4 частина, яку вона успадкувала фактично прийнявши спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 та 1/12 частина, яку вона успадкувала фактично прийнявши спадщину після смерті свого сина ОСОБА_5 ).

З врахуванням того, що ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно заповідала позивачу, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , видане державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 20 листопада 2019 року, реєстраційний номер №1-1390; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , видане державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори на ім`я Біляєва І.С. 20 листопада 2019 року, реєстраційний номер №1-1391, та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , видане державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори на ім`я Яценко Л.П. 13 вересня 2018 року, реєстраційний номер №1-1137, з подальшим визнанням за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 5/6 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 має право на 1/6 частину спірного домоволодіння після смерті свого батька та своєї матері, яка складається з 1/12 частини, яку він успадкував після смерті свого батька ОСОБА_5 , та 1/12 частини, яку він успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_7 та яка в свою чергу успадкувала дану частину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 .

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в оскаржуваній позивачем частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в порядку розподілу судових витрат між сторонами, вважає за необхідне стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9 092,13 грн. (за подачу позову та апеляційної скарги, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контори, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , видане державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 20 листопада 2019 року, реєстраційний номер №1-1390.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , видане державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 20 листопада 2019 року, реєстраційний номер №1-1391.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , видане державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_1 13 вересня 2018 року, реєстраційний номер №1-1137.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 5/6 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті матері ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 , на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9 092,13 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.