Справа № 638/8032/21
Провадження № 2/638/4411/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2021 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Щепіхіної В.В.,

за участю секретаря - Рєзніка І.П.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Харків, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначає, що 10.08.2013 зареєструвала шлюб із відповідачем ОСОБА_2 , який було розірвано 19.01.2019. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом із матір`ю, перебуває на повному її утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, аліменти не сплачує, дитиною не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися, створювати для дитини належні умови для виховання та розвитку.

Позивач зазначала, що необхідність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю обумовлюється необхідністю для виїзду дитини за кордон на курортне лікування.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач у підготовче судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, зазначених у позові, з урахуванням заяви відповідача про визнання позову.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. 22.09.2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову, засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Залізко В.М.

Представник третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради до підготовчого судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги позивача підтримує у повному обсязі.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, наявних у справі.

Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.12.2018 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10.08.2013 у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Слов`янську реєстраційної служби Слов`янського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 368.

Під час шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 05 липня 2016 року Дзержинським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області зроблений відповідний актовий запис № 400. Батьками дитини зазначено: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06 липня 2016 року.

Позивач ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3 зареєстровані та проживаються за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта позивача серії НОМЕР_2 та довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Зазначена квартира належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджено копією договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 23.01.2019.

Позивач ОСОБА_1 працює викладачем іноземної мови у ФОП ОСОБА_5 , має щомісячний дохід, про що свідчить довідка про доходи позивача №3 від 05.03.2020.

За місцем роботи позивач характеризується позитивно, професійні обов`язки виконує у повному обсязі, вільно володіє усіма необхідними знаннями та здібностями, пунктуальна, дотримується усіх вимог трудової дисципліни, підтримує дружні стосунки з колективом, конфліктів не має, що підтверджується характеристикою з місця роботи від 17.04.2021.

Згідно довідки №01-34/79, виданої 23.04.2021 КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №12 комбинованого типу Харківської міської ради» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відвідує вказаний дитячий садок. Зі слів вихователів за 2020/2021 навчальні роки мати ОСОБА_1 активно приймає участь у вихованні дитини, цікавиться його успіхами, відвідує батьківські збори. Відомостей щодо участі батька у вихованні дитини немає.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спостерігається у лікаря-педіатра КНП «Міська дитяча поліклініка №13» Харківської міської ради з 08.02.2019. Поліклініку відвідує завжди у супроводі матері, яка виконує всі рекомендації лікаря.

ОСОБА_1 на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 04.10.2021 року № 541 вбачається, що малолітній ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає разом з матір`ю, де створені належні умови для проживання та розвитку дитини, мати дитини матеріально забезпечена, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, в повному обсязі виконує батьківські обов`язки по вихованню та догляду за дитиною. Посилаючись на вказані обставини Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю.

Батько дитини ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену заяву від 14.09.2021, згідно з якою він згоден з позовними вимогами позивача.

Враховуючи викладене вище, та визнання позову відповідачем у повному обсязі, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо питання розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с. 1).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті згідно з частиною 1 статті 142 ЦПК України суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 визнано позов до початку розгляду справи по суті, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі, то суд стягує з відповідача на користь позивача 454,00 грн. витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. Крім того, 454,00 грн. витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 206, 259, 263, 264, 265 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 454 грн. 00 коп.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 здержавного бюджету 50% судового збору в розмірі 454 грн. 00 коп., сплаченого 12.05.2021 року за квитанцією №55762.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 01.11.2021.

Суддя В.В. Щепіхіна