Провадження № 2/127/3829/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2021 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Мутовкіній В.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Корнієнко В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Київський молочний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Перший Київський молочний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що з 23 травня 2016 року по 31 липня 2017 вона працювала на посаді менеджера з регіонального розвитку у штаті відповідача.

У день її звільнення остаточний розрахунок із нею проведено не було, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2019 року та постановою Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2020 року у цивільній справі №127/10969/19.

На виконання вищезазначеної постанови позивачем подано виконавчий лист до Печерського районного відділу ДВС у м. Києві, а 05 березня 2021 року нею отримано належну суму заборгованості у розмірі 734, 08 грн на банківський рахунок у АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач вважає, що оскільки відповідач невчасно виплатив всі належні їй суми при звільненні, з нього слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 01.08.2017 по 05.03.2021 у загальній сумі 135029, 40 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник за довіреністю ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві (а.с.13-14).

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Корнієнко В.П. позовні вимоги не визнав, заперечив щодо їх задоволення з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.76-78).

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що 23 травня 2016 року позивач була прийнята відповідачем на посаду менеджера управителя з регіонального розвитку торгового відділу, що підтверджується наказом №54-к від 20.05.2016 «По особовому складу» (а.с.104).

31 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до наказу №76к від 31 липня 2017 року та відповідних записів у її трудовій книжці (а.с.105).

Унаслідок звільнення між сторонами виник спір з приводу відповідальності роботодавця за несвоєчасну виплату заробітної плати та за затримку розрахунку при звільненні, який розглядався у межах цивільної справи №127/10969/19 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Перший Київський молочний завод» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку у зв`язку із порушенням термінів його виплати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено, вирішено питання про судові витрати.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове, яким стягнуто з ТОВ «Перший Київський молочний завод» 734,08 грн компенсації втрати частини заробітку у зв`язку із порушенням термінів його виплати (а.с.30-33).

Вказана сума коштів компенсація за невикористану відпустку фактично була виплачена позивачу 05 березня 2021 року, що підтверджується випискою з її банківського рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.38).

Позивач вважає, що оскільки ці кошти не було їй виплачено ні при звільненні 31 липня 2017 року, ні при повному розрахунку 10 жовтня 2018 року, вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, з урахуванням положень статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата підлягає виплаті власником або уповноваженим ним органом працівникові за виконану ним роботу за трудовим договором.

При цьому, згідно до вимог ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входять: 1) Основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 2) Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 3) Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

При цьому, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

До фонду додаткової заробітної плати, зокрема, відносяться оплата за невідпрацьований час, оплата, а також суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (п. 2.2.8. Інструкції № 114/8713).

Таким чином, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є частиною заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається, що з позивачем проведено повний розрахунок всіх сум, що належали їй при звільненні, не у день її звільнення 31 липня 2017 року, а 10 жовтня 2018 року.

З огляду на такі порушення строків виплати заробітної плати позивач на підставі положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» нарахувала компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 734,08 грн за період з серпня 2017 року по жовтень 2018 року та заявила відповідну позовну вимогу до суду (а.с.101-103).

З огляду на встановлення судами у межах цивільної справи №127/10969/19 порушення строків виплати позивачу всіх сум при звільненні, які реально було виплачено 10 жовтня 2018 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що як компенсація за цей період прострочення позивачу слід сплатити 734,08 грн. Тобто, відповідні позовні вимоги було задоволено судом, вони були реально стягнуті у порядку примусового виконання судового рішення, яке набрало законної сили, шляхом безготівкового переказу з рахунку виконавчої служби на банківський рахунок позивача 05 березня 2021 року.

Така компенсація відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Згадані вище статті 2, 3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців; дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону; а також порядок обчислення суми компенсації.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер у зв`язку із допущеним роботодавцем порушенням несвоєчасною виплатою заробітної плати. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства (ст. 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

У даному випадку компенсація за втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати була нарахована за період з серпня 2017 року по жовтень 2018 року, а отже вона не підлягала виплаті позивачу у день її звільнення 31 липня 2017 року.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ж із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Однак, системне тлумачення вказаних вище положень законодавства свідчить про те, що положення ст. 117 КЗпП України поширюються на всі види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

У даному випадку на день звільнення ОСОБА_1 31 липня 2017 року підстав для виплати їй компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не було, оскільки не було самого факту прострочення.

Право на таку компенсацію у позивача виникло не у зв`язку із звільненням, а пізніше у зв`язку із фактом прострочення виплати належних їй сум при звільненні.

Отже, компенсація у розмірі 734,08 грн (відшкодування втрат через подорожчання споживчих товарів і послуг) не підлягала виплаті позивачу на день її звільнення, а лише після невиплати у день звільнення роботодавцем усіх належних сум як правовий наслідок порушення строків, передбачених ст. 116 КЗпП України.

Оскільки компенсація у розмірі 734,08 грн не належить у розумінні ст.ст. 116-117 КЗпП України до сум, які підлягали виплаті ОСОБА_1 при звільненні, підстав для застосування передбачених наслідків їх невиплати за ст. 117 КЗпП України до правовідносин, які виникли між сторонами у частині заявлених позовних вимог, немає.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстав для стягнення з відповідача судових витрат немає у зв`язку із повною відмовою у позові згідно з ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21, 36, 40-41, 116-117, 233, 235 КЗпП України, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 133, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Київський молочний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Перший Київський молочний завод», , місцезнаходження за адресою: вул. Івана Мазепи, 10, м. Київ.

Повний текст рішення суду складено 03 грудня 2021 року.

Суддя