ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/222/21 Номер провадження 22-ц/814/2244/21Головуючий у 1-й інстанції Ячало Ю. І. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Міщенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 липня 2021 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» про визнання частково недійсним договору про надання споживчого кредиту

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала:

1. Визнати недійсними окремі умови Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року, укладеного з ТОВ «СС ЛОУН», а саме:

? пункт 5.1, що передбачає: «Позичальник має право продовжити строк користування кредитом. Для продовження строку користування кредитом сплачує Кредитору нараховані проценти за ту кількість днів, на яку бажає продовжити строк»;

? пункт 5.2, що передбачає: «У разі не сплати Позичальником заборгованості до закінчення строку дії договору та не продовження строку дії Договору, Кредитором застосовується автопролонгація з наступного дня після заплановано дати повернення кредиту. Позичальник, який підписує даний договір, дає згоду на його автопролонгацію, - продовження строку дії договору з дня запланованої дати повернення кредиту ще на 20 календарних днів. Позичальник вважається таким, що прострочив повернення кредиту у разі, якщо він не повернув кредит і не продовжив строк користування кредитом до дня закінчення дії строку автопролонгації»;

? пункт 5.3, що передбачає: «Позичальник має право подовжити строк користування кредитом необмежену кількість разів. Факт оплати Позичальником нарахованих процентів є підставою для оформлення відповідної додаткової угоди до цього Договору»;

? пункт 5.4, що передбачає: «При кожному продовженні строку користування кредитом, між Позичальником та Кредитором укладаються відповідні додаткові угоди, які є невід`ємними частинами цього Договору»;

? пункт 5.5, що передбачає: «У випадках продовження строку дії договору відбувається перерахунок загальної вартості кредиту. Результати таких перерахунків зазначаються у відповідних додаткових угодах до цього Договору»;

? пункт 5.6, що передбачає: «Якщо до запланованої дати повернення кредиту, Позичальник бажає продовжити строк користування кредитом, датою продовження строку дії Договору та строку користування кредитом є дата, наступна за запланованою»;

? пункт 5.7, що передбачає: «Сторони погодили, що у випадку несплати Позичальником заборгованості за кредитом/неоформлення продовження строку користування кредитом до запланованої дати повернення кредиту, цей Договір вважатиметься автопролонгованим, а строк користування кредитом - подовженим на наступних умовах:

? підпункт 5.7.1: «Строк автопролонгації Договору та подовження строку користування кредитом складає період часу з дати (дня), наступної за запланованою датою повернення кредиту (або новою запланованою датою повернення кредиту у випадку оформлення продовження строку користування кредитом), і до спливу 20 (двадцяти) календарних днів включно»;

? підпункт 5.7.2: «В період автопролонгації діє підвищена процентна ставка у розмірі 4%»;

? пункт 5.8, що передбачає: «Сторони погодили, що угода на автопролонгацію Договору підписується Позичальником одночасно з підписанням цього Договору»;

? пункт 6.5, що передбачає: «У випадку застосування автопролонгації строку дії Договору та, відповідно, продовження строку користування кредитом (далі - автопролонгація), отриманого за стандартною процентною ставкою, Позичальник сплачує проценти за період з дня (дати) видачі кредиту і до запланованої дати за стандартною процентною ставкою. У такому випадку, нарахування процентів відбувається наступним чином: за період з дня (дати) видачі кредиту і до запланованої дати повернення кредиту, зазначеної у п.2.6.3 цього Договору, проценти перераховуються як різниця між стандартною процентною ставкою та акційною процентною ставкою. Таке перерахування відбувається у перший день дії автопролонгації»;

? пункт 6.6, що передбачає: «У разі застосування автопролонгації на суму кредиту (фактичний залишок суми кредиту) Позичальника нараховується підвищена процентна ставка, яка становить 4%, за кожен день користування кредитом. Така підвищена процентна ставка нараховується починаючи з першого дня автопролонгації та діє до дня, зазначеного у відповідній угоді як нова узгоджена Сторонами запланована дата повернення кредиту, та/або до оформлення Позичальником продовження строку користування кредитом на умовах цього Договору.»;

? пункт 6.7, що передбачає: «У разі продовження Позичальником строку користування кредитом в період дії автопролонгації, Позичальник сплачує Кредитору всі нараховані проценти за період дії автопролонгації на дату продовження строку дії договору та нараховані проценти за ту кількість днів, на яку він бажає продовжити строк»;

? пункт 6.8, що передбачає: «У разі прострочення виконання зобов`язань за цим Договором, Позичальник зобов`язується сплатити Кредитору на його вимогу (одноразово) штраф у розмірі 50% процентів.».

?

2. Визнати недійсними Угоди да Додаткові угоди до Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року, а саме:

? Угоду від 20.10.2020 року до Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року (автопролонгація);

? Додаткову угоду № 1 від 15.10.2020 року до Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року (про продовження строку дії договору);

? Угоду від 15.10.2020 року до Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року (автопролонгація);

? Додаткову угоду № 2 від 13.11.2020 року до Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року (про продовження строку дії договору);

? Угоду від 13.11.2020 року до Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року (автопролонгація);

? Додаткову угоду № 3 від 13.12.2020 року до Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року (про продовження строку дії договору);

? Угоду від 13.12.2020 року до Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем ОСОБА_1 зазначено, що 20.09.2020 року між нею, як Позичальником, та ТОВ «СС ЛОУН» (Кредитор) в електронній формі було укладено Кредитний договір №1034781-А, відповідно якого вона отримала кредит у сумі 5 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,65% на день від суми кредиту на строк 30 днів, терміном повернення - 19.10.2020. Орієнтовна загальна вартість кредиту становила 7 475,00 грн.

На виконання умов Кредитного договору вона сплатила Кредитору 7 012,00 грн., однак, вказані кошти були зараховані на погашення відсотків, нарахованих у зв`язку із автопролонгацією строку кредиту та продовження строку користування кредитом у порядку п. 5.1- 6.7 Кредитного договору, що оспорюються.

Позивач вважає недійсними умови Кредитного договору, що передбачають продовження строку користування кредитом та автопролонгацію, та укладені на їх підставі додаткові угоди, оскільки на їх підставі ТОВ «СС ЛОУН» в односторонньому порядку, незаконно нарахував відсотки поза межами обумовленого у договорі строку кредитування, у зв`язку із чим загальна вартість кредиту зросла з 7 475,00 грн. до 18 487,80 грн.

Як на підстави недійсності оспорюваних умов договору та додаткових угод до нього позивач вказувала, що такі умови є несправедливими, такими що порушують принцип справедливості, добросовісності і розумності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, оскільки вважає такі умови фактично є прихованими штрафними санкціями (неустойкою) за прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання. Разом із тим, застосування штрафних санкцій було заборонено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення та поширення і коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Також, позивач посилалась на порушення відповідачем при укладенні договору вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки при видачі кредиту кредитор фактично не ознайомив її, як позичальника, з умовами кредитування та можливими ризиками. Як наслідок, здійснюючи оформлення кредиту через Інтернет за лічені хвилини, вона не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити недоліки та оцінити всі можливі ризики та збитки.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохала рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Заявник ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не довів обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, виклав у рішенні висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі вказувала, що місцевий суд та відповідач у справі не спростували її доводи про те, що вона не була ознайомлена з Правилами надання грошових коштів в кредит ТОВ «СС ЛОУН», розміщеними на сайті www.ccloan.ua, та свій підпис (у тому числі електронний) на них не ставила. Кредитор наділений можливістю за потреби вносити в них зміни, тому, як наслідок, ці Правила не можна вважати погодженою між сторонами частиною укладеного між ними договору. Така позиція, на думку заявника, узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові №342/180/17 від 03.07.2019.

При розгляді справи суд першої інстанції неповно дослідив та не надав оцінки безпосередньо умовам договору, що оспорювались.

Вважає, що право кредитора змінити процентну ставку за споживчим кредитом та продовжити строк дії договору є фактично заходами примусу та покарання позичальника за несвоєчасне виконання ним умов договору (приховані штрафні санкції, неустойка).

Нарахування Кредитором відсотків понад визначений договором строк є незаконним, оскільки після визначеного договором строку кредитування право позикодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється відповідно до правової позиції Великої Палата Верховного Суду, викладеній у постанові № 444/9519/12 від 28.03.2018 та №10/11534/13-ц від 04.07.2018.

узагальнених доводів і заперечень інших учасників справи

05.10.2021 поштовим відправленням Укрпошта Експрес №765 від 01.10.2021 до Полтавського апеляційного суду від представника відповідача, ТОВ «СС ЛОУН» (далі по тексту - Товариство), надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник відповідача прохав апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними. Вказував, що ОСОБА_1 була належним чином ознайомлена з умовами кредитування та інформацією, що вимагається за ч. 2 ст. 12 Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також з Правилами надання коштів в кредит ТОВ «СС ЛОУН», розміщеними у вільному доступі на Веб-сайті Товариства www.ccloan.ua в розділі юридична інформація https://www.ccloan.ua/yuridichna-informatsiya/ та будь-яка особа, яка бажає отримати кредит, має необмежену можливість ознайомлення.

ОСОБА_1 пройшла реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, під час якої надала свої особисті дані, надала свою згоду на обробку персональних даних, створила особистий кабінет, пройшла процедуру верифікації своєї платіжної картки. Для подальшого оформлення кредиту позивачу надано можливість ознайомитись з текстом Примірного кредитного договору, що пропонується до укладення, Паспортом кредиту, шляхом перенаправлення (відсилання) до них, що повністю відповідає ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», та про факт свого ознайомлення з цими документами а також Правилами надання коштів в кредит ТОВ «СС ЛОУН» ОСОБА_1 проставила відповідну відмітку в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства (а.с. 167), що надало можливість останній у подальшому створити заявку на отримання кредиту. Без вказаних дій ОСОБА_1 кредитна угода не була б укладена, що спростовує доводи заявника про порушення Товариством вимог закону щодо надання повної інформації про умови кредитування перед укладенням кредитного договору.

Крім того, у пункті 11.8 Кредитного договору ОСОБА_1 підтвердила, що отримала від кредитора всю необхідну інформацію про кредит і умови кредитування, ознайомилась з Правилами надання коштів у кредит, які є невід`ємною частиною договору.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, відповідач вважає нерелевантним, оскільки ця справа стосується кредитних правовідносин між банком і клієнтом, що виникли до набрання чинності Законом України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про споживче кредитування», і не пов`язані з укладенням кредитного договору в електронному вигляді.

Щодо угод про автопролонгацію строку дії договору та Додаткових угод, що оскаржуються, у відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що такі угоди підписувались обома сторонами електронними підписами, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», тобто це не була зміна кредитором умов кредитування в односторонньому порядку, як помилково вважає заявник.

Автопролонгація строку дії договору, оформлена підписаними між сторонами Угодами - це відкладальна обставина, застосування якої передбачено статтею 212 ЦК України, яка настає, відповідно до пункту 5.2 Кредитного договору, у разі не сплати позичальником заборгованості до закінчення строку дії договору та не продовження строку дії Договору шляхом укладення Додаткової угоди про продовження строку користування кредитом. Кожна Угода про автопролонгацію вступає в силу виключно у разі, якщо Позичальник не сплачує кредит та нараховані проценти у строки встановлені Кредитним договором чи не укладає з Кредитором Додаткової угоди про продовження строку користування кредитом.

Перша Угода про автопролонгацію від 20.09.2020 підписана сторонами у момент підписання основного договору, що відповідає пункту 5.8 Кредитного договору. У вказаній угоді сторони домовились про автопролонгацію строку дії договору ще на 20 днів, з 20.10.2020 по 08.11.2020, з відсотковою ставкою 4% на день за користування кредитом, відповідно, визначено нову заплановану дату повернення кредиту - 08.11.2020, та обумовлено, що угода про автопролонгацію вступає в силу виключно у випадку застосування автопролонгації у відповідності до умов Кредитного договору.

За фактичними обставинами справи ОСОБА_1 не здійснила повне погашення кредиту до 19.10.2020, а вносила часткові платежі на погашення відсотків.

В дату внесення ОСОБА_1 часткових платежів сторони підписували в електронному порядку Додаткові угоди, якими узгоджували новий строк користування кредитом та нову дату повернення кредиту, а також Угоди про автопролонгацію строку дії договору, як відкладальну обставину:

- Платіж 15.10.2020 у сумі 2 145,00 грн.;

Додаткова угода №1 від 15.10.2020, якою сторони узгодили новий термін виконання зобов`язання - з 20.10.2020 по 14.11.2020 з відсотковою ставкою 1,65 % на день за користування кредитом, відповідно, дату повернення кредиту - 14.11.2020;

Угода про автопролонгацію строку дії договору від 15.10.2020, якою сторони узгодили новий строк дії договору - з 15.11.2020 по 04.12.2020 з відсотковою ставкою 4% на день за користування кредитом, відповідно, нову заплановану дату повернення кредиту - 04.12.2020.

-Платіж 13.11.2020 на суму 2 392,50 грн.;

Додаткова угода №2 від 13.11.2020, якою сторони узгодили новий термін виконання зобов`язання - з 15.11.2020 по 13.12.2020 з відсотковою ставкою 1,65 % на день за користування кредитом, відповідно, дату повернення кредиту - 13.12.2020;

Угода про автопролонгацію строку дії договору від 13.11.2020, якою сторони узгодили новий строк дії договору - з 14.12.2020 по 02.01.2021 з відсотковою ставкою 4% на день за користування кредитом, відповідно, нову заплановану дату повернення кредиту - 02.01.2021.

-Платіж 13.12.2020 на суму 2 475,00 грн.;

Додаткова угода №3 від 13.12.2020, якою сторони узгодили новий термін виконання зобов`язання - з 14.12.2020 по 12.01.2021 з відсотковою ставкою 1,65 % на день за користування кредитом, відповідно, дату повернення кредиту -12.01.2021;

Угода про автопролонгацію строку дії договору від 13.12.2020, якою сторони узгодили новий строк дії договору - з 13.01.2021 по 01.02.2021 з відсотковою ставкою 4% на день за користування кредитом, відповідно, нову заплановану дату повернення кредиту - 01.02.2021.

Єдина Угода про автопролонгацію, яка вступила в силу - це Угода про автопролонгацію строку дії договору від 13.12.2020, оскільки до 12.01.2021 ОСОБА_1 не сплатила жодного платежу та не уклала Додаткову угоду про продовження строку користування кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу також зазначено, що позивач помилково відносить умови договору, що передбачають автопролонгацію та продовження строку користування кредитом до прихованих штрафних санкцій.

Для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких умов: по-перше, умови договору повинні порушувати принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору повинні призводити до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору повинні завдавати шкоди споживачеві.

ОСОБА_1 мала право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення Договору, відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», однак не вчинила таких дій та погодилась на укладення договору саме на таких умовах, підписувала електронним підписом одноразовим ідентифікатором Додаткові угоди, якими про та виконувала договір.

Щодо визнання недійсним пункту 6.8 Кредитного договору, який передбачає штраф у розмірі 50% від суми кредиту (тобто 2 500,00 грн.), відповідачем зазначено, що вказане положення договору повністю кореспондує вимогам абз. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» про те, що сума неустойки (штрафу, пені), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. А тому, відсутні підстави для визнання цього пункту Кредитного договору недійсним відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Сторони у справі у судове засідання 24.22.2021 не з`явились, будучи належним чином повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи.

Представник відповідача у відзиві прохав розглянути справу за його відсутності.

Щодо належного повідомлення сторін про день та час судового розгляду справи.

Відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Згідно з ч. 3, 4 вказаної статті судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик , а судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (ч. 5 ст. 128 ЦПК України).

Частиною 6 статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси, або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи сторони (позивач, представник позивача та представник відповідача) повідомили суду свої електронні адреси, на які 16.11.2021 року апеляційним судом було направлено судові повістки-повідомлення про судове засідання 24.11.2021, про що в матеріалах справи наявні довідки про доставку 16.11.2021 електронних листів, а тому вважається завчасним та належним повідомленням сторін у справі про день та час судового розгляду справи.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;

Місцевим судом установлено, що 20 вересня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» (Кредитодавець, Товариство) та ОСОБА_1 (Позичальник, Споживач) було укладено Кредитний договір №1034781-А на умовах строковості, зворотності, платності, на споживчі цілі (далі по тексту - Кредитний договір) (а.с. 13-27).

Кредитний договір укладено в електронному вигляді, що відповідає порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», підписаний Позичальником разом із Паспортом кредиту електронним підписом одноразовим ідентифікатором f22675, що відповідає вимогам статті 12 цього Закону, з однією сторони, представником Кредитодавця з використанням аналогом власноручного підпису, скріпленим електронною печаткою (факсиміле) відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», з іншої сторони, та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, яка обов`язково вимагається для даного виду правочинів (ст. 1054 ЦК України).

Вказані обставини вірно встановлені судом першої інстанції та не заперечувались сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до змісту Кредитного договору установлено, що сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов: суму кредиту - 5 000,00 грн. (п. 2.6.1); строк кредиту (строк користування кредитом; строк кредитування) - з 20.09.2020 по 19.10.2020 (п. 2.6.2); дату повернення кредиту та нарахованих відсотків - 19.10.2020 (п. 2.6.3); строк дії Договору - до 19.10.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (в т.ч. в разі автопролонгації та/або оформлення позичальником Додаткової угоди про продовження строку користування кредитом (п. 16.1), а також розмір процентів за користування кредитними коштами, а саме: 1.65% в день від суми кредиту (стандартна чи базова процентна ставка) (реальна річна ставка - 602,25%). Разом із тим, у пунктах 2.6.5, 2.6.6 Кредитного договору зазначено загальну вартість кредиту - 7 454,00 грн., що також є сумою до повернення та складається з: 5 000 - тіло кредиту та 2 475,00 грн - проценти згідно з Графіком платежів, визначеним у розділі 3 Кредитного договору.

Разом із тим, пунктами 5.7.2, 6.6 Кредитного договору, що оскаржуються, сторони обумовили застосування підвищеної процентної ставки у розмірі 4% в день від суми кредиту, а саме в період автопролонгації. Аналогічні умови зафіксовані у розділі 4 Паспорту кредиту.

Умовами Кредитного договору 5.1, 5.2, 5.3, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7, 5.7.1, 5.7.2, 5.8, 6.5, 6.6, 6.7 що оскаржуються, сторони обумовили підстави та порядок продовження строку користування кредитом, що є правом Позичальника та оформлюється Додатковою угодою до основного договору, а також автопролонгацію строку дії договору, яка оформлюється Угодою до основного договору і набуває сили, відповідно до пункту 5.2, у разі не сплати позичальником заборгованості до закінчення строку дії договору та не продовження строку дії Договору (шляхом укладення Додаткової угоди про продовження строку користування кредитом).

Також, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами в електронному вигляді, як додаткові до основного договору, у двосторонньому порядку також були підписані наступні угоди:

1.Угода про автопролонгацію від 20.09.2020, що підписана у момент укладення основного договору відповідно до умов пункту 5.8 Кредитного договору, у якій сторони домовились про автопролонгацію строку дії договору ще на 20 днів, з 20.10.2020 по 08.11.2020, з відсотковою ставкою 4% на день за користування кредитом; визначили нову заплановану дату повернення кредиту - 08.11.2020; пунктом 5 Угоди сторони обумовили, що ця угода вступає в силу виключно у випадку застосування автопролонгації у відповідності до умов Кредитного договору (відкладальна обставина);

2.Додаткова угода №1 від 15.10.2020, якою сторони узгодили новий термін виконання зобов`язання (строк кредиту) - з 20.10.2020 по 14.11.2020 з відсотковою ставкою 1,65 % на день за користування кредитом, відповідно, дату повернення кредиту - 14.11.2020;

Угода про автопролонгацію строку дії договору від 15.10.2020, якою сторони узгодили новий строк дії договору - з 15.11.2020 по 04.12.2020 з відсотковою ставкою 4% на день за користування кредитом, відповідно, нову заплановану дату повернення кредиту - 04.12.2020; пунктом 5 Угоди сторони обумовили, що ця угода вступає в силу виключно у випадку застосування автопролонгації у відповідності до умов Кредитного договору (відкладальна обставина);

3.Додаткова угода №2 від 13.11.2020, якою сторони узгодили новий термін виконання зобов`язання - з 15.11.2020 по 13.12.2020 з відсотковою ставкою 1,65 % на день за користування кредитом, відповідно, дату повернення кредиту - 13.12.2020;

Угода про автопролонгацію строку дії договору від 13.11.2020, якою сторони узгодили новий строк дії договору - з 14.12.2020 по 02.01.2021 з відсотковою ставкою 4% на день за користування кредитом; пунктом 5 Угоди сторони обумовили, що ця угода вступає в силу виключно у випадку застосування автопролонгації у відповідності до умов Кредитного договору (відкладальна обставина);

4.Додаткова угода №3 від 13.12.2020, якою сторони узгодили новий термін виконання зобов`язання - з 14.12.2020 по 12.01.2021 з відсотковою ставкою 1,65 % на день за користування кредитом, відповідно, дату повернення кредиту - 12.01.2021;

Угода про автопролонгацію строку дії договору від 13.12.2020, якою сторони узгодили новий строк дії договору - з 13.01.2021 по 01.02.2021 з відсотковою ставкою 4% на день за користування кредитом;пунктом 5 Угоди сторони обумовили, що ця угода вступає в силу виключно у випадку застосування автопролонгації у відповідності до умов Кредитного договору (відкладальна обставина).

Пунктом 6.8 Кредитного договору, що оскаржується, сторони узгодили, що у разі прострочення виконання зобов`язань за цим Договором Позичальник зобов`язується сплатити Кредитору на його вимогу (одноразово) штраф у розмірі 50% процентів.

Предметом спору у справі є визнання недійсними окремих умов Кредитного договору № 1034781-А від 20.09.2020, що передбачають підстави нарахування процентів у розмірі 4% на день за користування кредитом, продовження строку користування кредитом та автопролонгацію строку дії договору, застосування штрафу за порушення позичальником виконання зобов`язання, а також визнання недійсними всіх додаткових угод до кредитного договору.

доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно виходив з того, що підписуючи договір позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача відповідало її внутрішній волі і вона погодилась на укладення спірного договору саме на запропонованих умовах, які були їй відомі під час укладення договору, а доводи про ненадання їй повної інформації про умови кредитування, ризики та нечесну підприємницьку діяльність ТОВ «СС ЛОУН» ґрунтуються виключно на припущеннях і спростовуються змістом самого договору.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що на підставі наданих позивачем доказів не вбачається обставин, які б свідчили про несправедливість оспорюваних умов договору та додаткових угод до нього, а тому відсутні підстави визнання їх недійсними згідно статті 203 ЦК України.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Тягар спростування презумпції правомірності правочину (або окремих його умов) покладається саме на позивача.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Позивач ОСОБА_1 , як на підстави своїх вимог посилалась на недодержання стороною відповідача в момент вчинення правочину вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Також, ОСОБА_1 зазначала про нечесну підприємницьку діяльність відповідача, про несправедливість оспорюваних умов договору, їх невідповідність вимогам закону щодо заборони нараховувати відсотки поза межами строку кредитування.

Нечесна підприємницька практика, визначення якої міститься у статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», та несправедливість умов договору, визначена у статті 18 цього Закону, є окремим підставами, які підлягають доведенню у разі оспорювання правочинів, або окремих його частин.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Нечесна підприємницька практика - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Нечесна підприємницька практика включає (ч. 1 ст. 19 цього Закону):

1) прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору) або є агресивною (яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції).

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення договору, визнані несправедливим, можуть бути визнані недійсними.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1. Умови договору порушують принцип добросовісності; 2. Умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3. Умови договору завдають шкоди споживачеві (правовий висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 681/1325/15-ц).

Зазначені вище обставини, що можуть мати наслідком недійсність правочину або окремих його частин, позивачкою у справі недоведені.

Щодо доводів позивача про недотримання ТОВ «СС ЛОУН» під час укладення спірного договору вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Позивач заявляла у позові про недотримання відповідачем під час укладення договору вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки, на її думку, при видачі кредиту представники товариства не ознайомили її з умовами кредитування та ризиками, як наслідок, здійснюючи оформлення кредиту через Інтернет за лічені хвилини, не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити недоліки та оцінити можливі ризики та збитки.

Частина 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції, що діяла станом на час укладення спірної угоди, передбачала обов`язок фінансових установ перед укладенням договору про надання фінансових послуг повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про:

1) особу, яка надає фінансові послуги:

а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг;

б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності);

в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги;

г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків;

ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги;

д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги;

2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат;

3) договір про надання фінансових послуг:

а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг;

б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору;

в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується);

г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій;

ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору;

д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги;

4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг:

а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг;

б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати споживачу, несе відповідальність, передбачену ст. 411 цього Закону. Автоматичної недійсності укладеного між сторонами правочину, у разі порушення вказаних вимог закону, не виникає.

На споживача покладається тягар доведення нечесної підприємницької практики шляхом введення споживача в оману, якщо під час пропонування послуг споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Судом установлено, що на веб-сайті ТОВ «СС ЛОУН» www.ccloan.ua у вільному доступі для всіх осіб, які бажають отримати кредит, в розділі юридична інформація https://www.ccloan.ua/yuridichna-informatsiya/ розміщені для ознайомлення Правила надання коштів в кредит ТОВ «СС ЛОУН» та інформація про Кредитора, без обмежень у часі на ознайомлення (докази зворотнього матеріали справи не містять).

Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

ОСОБА_1 перед укладенням Кредитного договору, пройшла реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, під час якої надала свої особисті дані, надала згоду на обробку персональних даних, створила особистий кабінет, пройшла процедуру верифікації своєї платіжної картки.

Для подальшого оформлення кредиту в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, перед подачею заявки на оформлення кредиту, ОСОБА_1 надана можливість ознайомитись з текстом Примірного кредитного договору, що пропонується до укладення, Паспортом кредиту шляхом перенаправлення (відсилання) до них, що повністю відповідає ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Про факт свого ознайомлення з Примірним кредитним договором, Паспортом кредиту та Правилами надання коштів в кредит, ОСОБА_1 проставила відповідну відмітку в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства (а.с. 167).

В іншому разі, без підтвердження ОСОБА_1 факту свого ознайомлення, подальша подача заявки на укладення кредитної угоди неможлива.

Крім того, пункт 11.8 Кредитного договору, що не оскаржується, містить підтвердження Позичальника про те, що перед укладенням цього договору він отримав від Кредитора всю необхідну інформацію про кредит і умови кредитування, що вимагається у тому числі Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів», а також з Правилами надання коштів у кредит.

Таким чином, в обов`язки ТОВ «СС ЛОУН» входило надати інформацію споживачу, що вимагається законом перед укладенням правочину, а факт ознайомлення з ними, їх об`єктивна оцінка та осмислення входить до зони відповідальності самого споживача і подальше укладення правочину залежить від волі останнього.

Доводи ОСОБА_1 про не надання їй ТОВ «СС ЛОУН» інформації, що вимагається ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не знайшли свого підтвердження у справі.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання позивача на не ознайомлення її відповідачем перед укладенням електронного договору з інформацією щодо умов кредитування та настання ризиків, а також доводи про нечесну підприємницьку практику відповідача, є безпідставними, ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, які не можуть бути покладені в основу доказування, та спростовуються фактичними обставинами справи, а також змістом самого Кредитного договору.

Щодо доводів позивача про недотримання Товариством під час укладення спірного договору вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційним судом установлено, що редакція статті 11 вказаного Закону від 01.08.2020, що діяла станом на дату укладення спірної угоди (20.09.2020), не містить частини 2, а тому доводи позовної заяви в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів позивача про невідповідність спірних умов договору вимогам ч. 1 п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України щодо їх справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (принцип свободи договору).

Таким чином, навівши у тексті ЦК України зазначені принципи, законодавець установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому, попри принципу свободи договору, кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, розумно покладається на них.

Законодавче визначення несправедливості умов договору міститься в Законі України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції статті від 01.08.2020, що діяла станом на дату укладення спірної угоди (31.08.2020) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Також, частиною 3 статті 18 вказаного Закону визначено перелік випадків, який не є невичерпним, які свідчать про несправедливість умов договору, зокрема:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Надаючи оцінку оспорюваним умовам Кредитного договору, що передбачали можливість продовження строку користування позичальником кредитом, продовження строку дії договору у тому числі шляхом автопролонгації та нарахування підвищеної процентної ставки в період автопролонгації (у розмірі 4% на день), на предмет їх справедливості відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Сторони мали законну можливість передбачити у договорі як базову процентну ставку (1,65% в день), так і процентну ставку у разі автопролонгації строку дії договору (4% в день), порядок їх нарахування в межах строку кредитування, і в такому разі відсутні підстави вважати, що застосування однієї із визначених процентних ставок є зміною кредитором умов кредитування в односторонньому порядку, як помилково вважає позивач. Про односторонню зміну умов кредитування можна говорити лише тоді, коли такі умови, не були узгоджені при укладенні договору.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими можуть бути визнані умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Спірні умови договору не передбачали права кредитора в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими можуть бути визнані умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Виходячи з оплатного характеру Кредитного договору, умови якого чітко визначали базову процентну ставку (1,65% в день), так і процентну ставку у разі автопролонгації строку дії договору (4% в день), з якими ОСОБА_1 мала реальну можливість ознайомитись та була ознайомлена перед укладенням Кредитного договору, - відсутні підстави визнання таких умов несправедливими.

Щодо спірних умов договору, які передбачають продовження строку дії договору (автопролонгацію).

Відповідно до принципу свободи договору сторони не обмежені у праві визначати в умовах договору порядок і підстави продовження строку договору.

У даних правовідносинах, з огляду на пункти 2.6.3 та 16.1 Кредитного договору, строк Кредитного договору співпадав зі строком користування кредитом - до 19.10.2020.

Розділом 5 Кредитного договору визначено порядок продовження строку користування кредитом та автопролонгації.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими можуть бути визнані умови договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру.

Відповідно до пункту 5.4 Кредитного договору, що оскаржується, визначено, що при кожному продовженні строку користування кредитом між Позичальником та Кредитором укладаються відповідні додаткові угоди, які є невід`ємною частиною Кредитного договору.

Згідно з п. 5.1, 5.3, 5.4, 9.1.3 Кредитного договору продовження строку користування кредитом є правом Позичальника, яке може бути реалізоване ним шляхом двостороннього підписання з кредитором Додаткової угоди до Кредитного договору, і таке право не є обмеженим.

Як встановлено судом вище, ОСОБА_1 не повернула кредит у повному обсязі до обумовленого строку - 19.10.2020, однак реалізувала своє право на продовження строку користування кредитними коштами шляхом двостороннього підписання в електронному вигляді Додаткових угод від 15.10.2020, 13.11.2020, 13.12.2020.

Враховуючи те, що продовження строку користування кредитом за спірними умовами договору залежало від реалізації ОСОБА_1 свого права на таку дію шляхом підписання Додаткових угод про продовження строку користування кредитом, - відсутні підстави вважати такі умови договору несправедливими, а укладені на їх підставі Додаткові угоди недійсними у порядку пункту 9 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, умови Додаткових угод №1, №2, №3 до Кредитного договору, що передбачали нарахування відсотків в межах продовженого строку користування кредитними коштами у розмірі 1,65% на день не суперечать вимогам закону (ст. 1048 ЦК України) щодо нарахування відсотків в межах строку кредитування.

У пункті 5.2 Кредитного договору сторони обумовили автопролонгацію строку дії договору на 20 календарних днів та передбачили, що автопролонгація застосовується у разі не сплати позичальником заборгованості до закінчення строку дії договору та не продовження строку дії Договору.

Відповідно до пункту 5.4 Кредитного договору, що оскаржується, визначено, що при кожному продовженні строку користування кредитом між Позичальником та Кредитором укладаються відповідні додаткові угоди, які є невід`ємною частиною Кредитного договору.

У спірних Угодах про автопролонгацію від 20.09.2020, від 15.10.2020, від 13.11.2020, від 13.12.2020, що були підписані обома сторонами, у пунктах 5 визначено, що ці угоди про автопролонгацію вступають в силу виключно у випадку застосування автопролонгації у відповідності до умов Договору.

З вищевикладеного слід дійти висновку, що умови настання автопролонгації строку - це обумовлена сторонами відкладальна обставина, застосування якої передбачено статтею 212 ЦК України, за змістом якої особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Підписані сторонами в електронному вигляді Угоди про автопролонгацію від 20.09.2020, від 15.10.2020, від 13.11.2020 не вступили в силу, оскільки між позичальником та кредитодавцем у двосторонньому порядку були підписані Додаткові угоди, якими фактично продовжувався строк дії договору та строк користування кредитними коштами.

Тобто, Угоди про автопролонгацію від 20.09.2020, від 15.10.2020, від 13.11.2020, що оскаржуються, фактично не призвели до будь-яких змін прав та обов`язків сторін.

Угода про автопролонгацію від 13.12.2020 фактично набула сили.

Враховуючи те, що автопролонгація за спірними умовами договору у будь-якому випадку залежить від підписання ОСОБА_1 , як позичальником, відповідної угоди про автопролонгацію, і які вона підписала в електронному вигляді, відсутні підстави вважати умови договору про автопролонгацію несправедливими, а укладені на їх підставі Угоди про автопролонгацію недійсними у порядку пункту 9 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Підсумовуючи вищевикладене, слід зазначити, що за оспорюваними умовами Кредитного договору без згоди ОСОБА_1 , вираженої у підписанні додаткових угод про автопролонгацію чи продовження строку користування кредитом, автоматичне продовження строку договору чи користування кредитом є неможливим.

Відносно доводів ОСОБА_1 шодо фактичного зросту загальної вартості кредиту, слід зазначити про наступне.

Зріст фактичної вартості кредиту обумовлений продовженням строку користування ним відповідно до умов Кредитного договору не свідчить про односторонню зміну кредитором умов кредитування.

З приводу цього слід зазначити, що пунктом 5.5 Кредитного договору визначено, що у випадках продовження строку дії договору відбувається перерахунок загальної вартості кредиту. Результати таких перерахунків зазначаються у відповідних додаткових угодах до Кредитного договору.

У Паспорті споживчого кредиту (а.с. 42-46), який підписаний позичальником ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором f22675, також міститься застереження, що наведені обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування і на припущенні, що договір залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі; зміна умов кредитування може мати наслідком застосування іншої реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (а.с. 44).

Зі змісту додаткових угод до Кредитного договору, підписаних сторонами, вбачається перерахунок нового графіку платежів, реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту.

Щодо рівності прав сторін у даних договірних правовідносинах слід зазначити, що позивач ОСОБА_1 за умовами п. 4.10 Кредитного договору мала право відмовитись від отримання кредиту до моменту перерахування їй коштів/отримання коштів або протягом 14 календарних днів з дати укладення договору, однак не скористалась таким правом та виконувала умови договору.

Доводи позивача про те, що спірними умовами договору фактично передбачено штрафні санкції для позичальника (прихована неустойка) є помилковими припущеннями, які не можуть бути покладені в основу доказування.

Частиною 1 статті 549, частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Тобто, правова природа неустойки - це забезпечення виконання зобов`язання, наслідки якої наступають для боржника вразі прострочення. Неустойка має компенсаційний характер.

На відміну від неустойки, відсотки за користування кредитом (процента ставка) - це плата кредитору за користування грошовими коштами.

Визнання умов договору несправедливими на підставі пункту 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» може мати місце у випадку, якщо такі умови стосуються компенсацій за невиконання зобов`язання за договором (неустойки).

Щодо пункту 6.8 Кредитного договору, що оскаржується, який безпосередньо передбачає покладення на позичальника штрафу у розмірі 50% у разі прострочення виконання зобов`язання, то апеляційним судом також не встановлено підстав несправедливості такої умови, оскільки така умова кореспондує (не суперечить) положенню абзацу 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» про те, що сума неустойки (штрафу, пені), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. А тому, відсутні підстави для визнання цього пункту Кредитного договору недійсним відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Твердження позивача ОСОБА_1 про недійсність оспорюваних умов Договору у зв`язку з їх невідповідністю Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення та поширення і коронавірусної хвороби (COVID-19)», - є безпідставними з огляду на наступне.

Даним законом були внесені зміни, серед іншого, до Закону України «Про споживче кредитування», сфера дії якого, згідно з п. 1 ч. 2 статті 3, поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця (як у даній справі), тільки в частині положень щодо врегулювання простроченої заборгованості, пункту 9 частини третьої статті 9, пункту 15 частини першої та частини другої статті 12 цього Закону.

Такі зміни до Закону України «Про споживче кредитування» стосувались звільнення споживача від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення, і не передбачали будь-яких заборон визначати у договорах умови про забезпечення виконання зобов`язань у вигляді неустойки.

Аргументи сторони відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо відсутності порушень з боку Товариства вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів», а також безпідставність вважати спірні умови договору та додаткові угоди до нього несправедливими, є слушними та прийняті судом до уваги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказувала, що суд першої інстанції не врахував, що вона не була ознайомлена кредитором з Правилами надання грошових коштів у кредит, розміщеними на Веб-сайті Товариства, та свій електронний підпис на них не ставила, а тому ці правила не можна вважати погодженими сторонами.

Апеляційний суд відхиляє вказані доводи заявника з огляду на наступне.

Правила надання грошових коштів у кредит, розміщені на Веб-сайті ТОВ «СС ЛОУН», є інформацією про умови кредитування, яку товариство зобов`язано згідно із Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів» повідомити клієнту перед укладенням з ними споживчого правочину. Тобто, узгодження шляхом підписання електронним підписом таких Правил законом не вимагається.

Як встановлено судом вище, ОСОБА_1 перед укладенням Кредитного договору про факт свого ознайомлення з Примірним кредитним договором, Паспортом кредиту та Правилами надання коштів в кредит, проставила відповідну відмітку в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства (а.с. 167). Таким чином, відсутність електронного підпису ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором на Правилах надання коштів в кредит, не спростовує факту ознайомлення з ними.

Посилання заявника на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду №342/180/17 від 03.07.2019 є безпідставним, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними, виходячи із встановлених у цій справі конкретних обставин.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У постанові Верховного Суду, на яку посилається ОСОБА_1 встановлено, що між сторонами були укладені письмові договори кредиту. При цьому, наведена постанова ухвалена у справі про стягнення кредитної заборгованості. Натомість, у справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір в електронній формі, а нормативно-правове регулювання укладення такого договору відрізняється від підписаного позичальником власноруч у письмовій формі.

Отже, судове рішення у даній справі не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові №342/180/17 від 03.07.2019.

Рішення місцевого суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду висловленим у справах про визнання недійсним електронних договорів, зокрема у постановах від 13 травня 2021 року у справі № 524/6250/19; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19.

В іншій частині доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до цитування обставин, викладених у позовній заяві, на які вона посилалась як на підстави своїх вимог, та їх відхилення аргументоване в мотивувальній частині вказаної постанови.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 липня 2021 року без мін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі та рішення суду першої інстанції залишено без змін, а також те, що ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від плати судового збору, судові витрати в силу вимог ч. 7 ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 375, 141, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 липня 2021 року залишити без .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Повний текст постанови виготовлено 24 листопада 2021 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак