Справа № 210/5388/21
Провадження № 2/210/1828/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"24" листопада 2021 р. Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Літвіненко Н. А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, суд,-

В СТ А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням його здоров`я. В обґрунтування позову вказує, що перебуваючи в трудових відносинах з Криворізьким металургійним заводом ім. Леніна правонаступником якого є ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг"(далі - Відповідач) у період з 08.02.1971р. по 23.07.1974р. на посаді слюсаря з виробництва та монтажу металоконструкцій 6-го, 7-го розряду підпадав під дію загальної вібрації та виробничого пилу, показники котрих перевищують нормативні через недосконалість робочого місця, що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 06.08.1996р.. Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання - причиною професійного захворювання є:

-загальна вібрація що перевищувала ГДК в 2,7 - 3,5 рази.

-концентрація пилу з перевищенням ГДК в 2,9 - 4,4 мг/м при ГДК 2,0 мг/м?.

Позивач зазначає, що з вини відповідача отримав професійні захворювання з наступними діагнозами: вібраційна хвороба першої ст. та хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легенів першої ст.). ЛН першого ст.

Так, у зв`язку з отриманою шкодою Позивач 20.11.1996р. вперше пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% та встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК від 20.11.1996р. серії МСЕ 2-18 АД №055968. Крім того, 11.11.1997р. у зв`язку із заподіяннями шкоди Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 50% та третю групу інвалідності, рекомендовано спостереження у дільничного терапевта, невролога за місцем проживання, оздоровлення в санаторії-профілакторії, санаторне-курортне лікування на курортах, щорічні курси амбулаторного та стаціонарного лікування, що підтверджується довідкою МСЕК від 11.11.1997р. серії МСЕ ДНА №022369. Крім того, позивач 09.12.1998р.повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 50% та третю групу інвалідності, рекомендовано оздоровлення в санаторії-профілакторії, що підтверджується довідкою МСЕК від 09.12.1998р. серії МСЕ ДНА №072948. Крім того, 15.12.1999р. Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 60% та третю групу інвалідності, рекомендовано оздоровлення в санаторії-профілакторії, що підтверджується довідкою МСЕК від 15.12.1999р. серії МСЕ ДНА 01 №159417. Крім того, 21.11.2001р. Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 60% БЕЗСТРОКОВО та третю групу інвалідності, рекомендовано оздоровлення в санаторії- профілакторії, що підтверджується довідкою МСЕК від 21.11.2001р. серії МСЕ ДНА 01 159257.

Позивач наголошує, що у зв`язку з отриманням ушкодження здоров`я з вини Відповідача - Позивачу постійно доводиться перебувати на стаціонарному лікуванні.

Вказує, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивач втратив працездатність, наслідком професійного захворювання являється фізичний біль, необхідність проходження лікування, неодноразового проходження оглядів експертних комісій. У зв`язку з вказаним ушкодженням здоров`я порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Значні страждання позивачу завдає розуміння безстроковості вимушених негативних змін в його житті, що пов`язане з ушкодженням здоров`я.

Просить стягнути з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на його користь в рахунок компенсації за моральну шкоду завдану ушкодженням здоров`я 270 000 гривень.

Ухвалою суду від 28.09.2021 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.

Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України.

Відповідач ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг", отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву.

Відзив на позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я відповідачем було подано до суду та зареєстровано канцелярією суду в межах процесуального строку, встановленого ухвалою суду. Зазначає, що факт завдання позивачу моральної шкоди є недоведеним, позивачем не надано суду жодних допустимих і належних доказів які б підтверджували факт спричинення шкоди саме відповідачем, доказів що підтверджують протиправність дій відповідача і його вину, відсутність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками з приводу нещасного випадку - є необґрунтованими, безпідставними а розмір грошових коштів, про стягнення якого ставиться питання в позові в будь-якому випадку не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Відповідь на відзив позивачем до суду не подавалась.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача у періоди з 08.02.1971р. по 23.07.1974 р. на посаді слюсаря з виробництва та монтажу металоконструкцій 6-го,7-го розряду. Звільнений 23.07.1974 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с.11-14).

Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (вібраційна хвороба першого ст; хронічне обструктивне захворювання легень першого ст.) від 06 серпня 1996 року проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача та встановлено, що такою причиною було тривала робота в умовах шкідливих факторів, а саме впливу пилу, вібрації, показники яких перевищували допустимі та виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування, технологічного процесу (а.с.17).

При огляді ЛТЕК від 20 листопада 1996 року позивачу первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 40 % з повторним переоглядом (а.с.18).

При огляді ЛТЕК від 11 листопада 1997 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 50 % з повторним переоглядом (а.с.18-зворот).

При огляді ЛТЕК від 09 грудня 1998 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 50 % з повторним переоглядом (а.с.19).

При огляді ЛТЕК від 15 грудня 1999 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 60 % з повторним переоглядом (а.с.19-зворот).

При огляді ЛТЕК від 21 листопада 2001 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 60 % безстроково (а.с.20).

.Крім того, внаслідок професійного захворювання позивач неодноразово звертався за медичною допомогою, що підтверджується численними виписками із медичних карт стаціонарного хворого від 26.2.2005р.,18.10.2002р., 11.10.2001р., 29.08.2000р., 27.10.1999р., 27.10.1998р., 23.10.1997р., 29.07.1996р. (а.с. 21-28).

Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлено, що позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 20 листопада 1996 року у зв`язку з професійними захворюваннями, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженіПостановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року (в редакції що діяла станом на 20 листопада 1996 року).

У відповідності до положень п.11 вказаних Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків (далі Правила), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду.

Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пунктів 1, 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР ( який діяв станом на дату виникнення правовідносин між сторонами) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі ст. 450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Бездіяльність відповідача, що полягла в тому, що ним не забезпечено безпечні та нешкідливі умови праці позивача, як передбачено ч.2 ст. 153 КЗпП України, призвели до втрати позивачем професійної працездатності та встановлення групи інвалідності.

Таким чином, відповідач як промислове підприємство, діяльність якого передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників, зобов`язаний відповідати за завдану позивачу шкоду.

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, викладеним у відзиві про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з відсутністю доказів, якими б підтверджувалось наявність у нього моральних страждань через втрату працездатності, оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 06 серпня 1996 року визначено, що професійне захворювання позивача виникло у зв`язку з тим, що рівень вібрації та концентрації пилу за місцем роботи перевищували допустимий та тривалий час впливали на організм позивача.

Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за період роботи на підприємстві відповідача - не надало. Крім того, сам факт втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача, свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди.

Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз`яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин.

Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" та настанням у позивача негативних наслідків - стійкої втрати професійної працездатності: первинно встановленої 20 листопада 1996 року - 40% та при черговому переогляді - 21 листопада 2001 року - 60 % стійкої втрати професійної працездатності встановлені безстроково.

Ознайомлення свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємство від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а тому суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений про наявність шкідливих факторів на його робочому місці, та саме перевищення терміну роботи позивача в шкідливих умовах призвели до встановлення йому професійного захворювання.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 №1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1).

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення його звичайного способу життя та вимагає додаткових зусиль для його організації.

Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди позивачу, а тому суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, наявність шкідливих умов праці, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Суд також враховує, що згідно з Актом розслідування профзахворювання (отруєння) від 06 серпня 1996 року - причиною профзахворювань є перевищений рівень вібрації, концентрації пилу та їх тривалий вплив на організм позивача та даний акт підприємством - відповідачем не було оскаржено.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6 000,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності дорівнює 30 000,00 грн., а максимальний - 1 200 000,00 грн.

Визначаючи розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, суд також враховує глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер отриманого ним професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 60%, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві - відповідача ПАТ «АРСЕЛОРМІТТАЛ КРИВИЙ РІГ» в шкідливих умовах праці, що склала більше 3 роки і 5 місяців.

Разом з тим, суд враховує, що встановлення ступеню втрати професійної працездатності це зниження здатності виконувати трудові обов`язки за професією, та жодним чином не означає втрату здатності вести звичний спосіб життя, інтелектуального та духовного розвитку, втрату можливості приділяти увагу близьким та рідним.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 180 000,00 грн. без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що зазнає позивач у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, ступеню втрати професійної працездатності та встановлення інвалідності 3 групи. У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди - позивачу необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, останній підлягає стягненню з відповідача в доход держави у розмірі 1 800,00 грн.

На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 440-1, 450 ЦК УРСР, ст.ст. 153, 173, 237-1 КзПП України, ст. 12 Закону України "Про охорону праці" та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 89, 95, 141, 247 ч.2, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (юридична адреса: м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе, буд. 1, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (юридична адреса: м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе, буд. 1, ) в дохід держави судовий збір у сумі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н. А. Літвіненко