Ухвала

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 367/5280/17

провадження № 61-18831ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у справі за клопотанням Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про розподіл судових витрат у справі за позовом Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області (далі - ВК Ірпінської МР Київської області) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 31 серпня 2017 року відкрито провадження у справі № 367/5280/17.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року закрито провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України.

Додатковою ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2021 року клопотання ВК Ірпінської МР Київської області про розподіл судових витрат задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВК Ірпінської МР Київської області судові витрати у вигляді судового збору в сумі 28 737,56 грн.

Місцевий суд, задовольняючи клопотання ВК Ірпінської МР Київської області про розподіл судових витрат, виходив з того, що вимоги позивача про погашення заборгованості за договором № 13 від 11 лютого 2016 року були фактично задоволені відповідачем після звернення позивача до суду з позовом та до ухвалення судового рішення й вирішення спору по суті, а подання ВК Ірпінської МР Київської області заяви про відмову від позову та закриття у зв`язку з цим провадження у справі зумовлена фактом задоволення відповідачем заявлених позовних вимог вже після відкриття провадження у даній справі, після початку розгляду справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Додаткову ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2021 року змінено, клопотання ВК Ірпінської МР Київської області задоволено частково.

Зменшено розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ВК Ірпінської МР Київської області судових витрат у вигляді судового збору з 28 737,56 грн до 26 125,62 грн.

У іншій частині додаткову ухвалу місцевого суду залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи ухвалу місцевого суду, виходив з наявності у справі нерозглянутої заяви позивача про повернення йому надмірно сплаченого судового збору у розмірі 2 611,94 грн у зв`язку із зменшенням позовних вимог в частині стягнення неустойки. Оскільки заява ВК Ірпінської МР про повернення надмірно сплаченого судового збору є нерозглянутою, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач не має відшкодовувати позивачу понесені ним судові витрати у цій частині.

19 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні клопотання ВК Ірпінської МР Київської області про розподіл судових витрат.

У клопотанні, доданому до касаційної скарги, заявниця просить поновити їй строк на касаційне оскарження та вказує на те, що копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції отримала 03 листопада 2021 року. На підтвердження зазначеного надано відповідні докази, а саме, копію конверту апеляційного суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявницею обставини, зокрема, отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду 03 листопада 2021 року, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для його поновлення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою та правильне застосування судом норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебувала цивільна справа за позовом ВК Ірпінської МР Київської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором у розмірі 1 915 837, 54 грн.

Позивач направив до суду клопотання про закриття провадження у справі, оскільки відповідач після пред`явлення позову до суду задовольнив його вимоги. У своєму клопотанні позивач також просив вирішити питання щодо відшкодування на підставі частини третьої статті 142 ЦПК України понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року заяву позивача задоволено. Закрито провадження у справі за позовом ВК Ірпінської МР Київської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором у зв`язку з відмовою позивача від позову з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України. Питання щодо судових витрат вирішено не було.

Додатковою ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2021 року, зміненою постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Враховуючи те, що вимоги позивача про погашення заборгованості за договором № 13 від 11 лютого 2016 року були фактично задоволені відповідачем вже після звернення позивача до суду з вказаними позовом та до ухвалення судового рішення й вирішення спору по суті, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відшкодування за рахунок відповідача понесених позивачем судових витрат, виходячи із положень частини третьої статті 142 ЦПК України, є обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не застосовано частину першу статті 142 ЦПК України, за приписами якої у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини третьої статті 217 ЦПК України, з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

Тобто, початок розгляду справи по суті настає у першому судовому засіданні з оголошення головуючим судового засідання відкритим.

Так, частиною першою статті 142 ЦПК України передбачено можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору за умови відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до протоколу судового засідання протокольною ухвалою суду від 18 квітня 2018 року розгляд справи по суті вже було розпочато. Оскільки, подання позивачем заяви про відмову від позову зумовлено задоволенням ОСОБА_1 заявлених вимог вже після початку розгляду справи (26 липня 2018 року), тому відсутні підстави для застосування частини першої статті 142 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із правильним застосуванням норм процесуального права, підстави для їх скасування відсутні, що підтверджує висновок суду про необґрунтованість касаційної скарги.

Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження додаткової ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у справі за клопотанням Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про розподіл судових витрат у справі за позовом Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик