Дата документу 23.11.2021 Справа № 334/4633/20
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 334/4633/20 Головуючий у 1-й інстанції: Філіпова І.М.
провадження № 22-ц/807/3829/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської О.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Зазначала, що з 12.08.2016 сторони перебували у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . З лютого 2017 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, 14.03.2019 рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб було розірвано та визначено місце проживання малолітнього сина разом із матір`ю. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач перестав піклуватися про сина, брати участь у його вихованні та утриманні, розмір заборгованості за аліментами станом на 01.07.2020 становить 67 987,00 грн. Усі питання, пов`язані з розвитком і вихованням дитини, позивач змушена вирішуй самостійно. Посилаючись на те, що відповідач тривалий час не виявляє батьківської турботи та не піклується про фізичний та духовний стан сина, умисно ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, просила суд про задоволення позову з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає, що судом дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам, що призвело до ухвалення незаконного і несправедливого рішення. Судом залишені поза увагою доводи про те, що позивач не сплачує аліменти, внаслідок чого утворився борг в розмірі 115 722,00 грн., не цікавиться життям дитини, все виховання лягло на матір. Вважає, що суд першої інстанції застосував формальних підхід, дійшов висновку про бажання відповідача спілкуватися із сином на підставі лише його голослівних тверджень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він не приймав участі у вихованні сина з поважної причини, оскільки позивачка у лютому 2017 разом із малолітнім сином виїхала до Рівненської області, де проживають її батьки, та фактично ізолювала його від сина. Він неодноразово звертався до органів опіки і піклування, органів поліції з метою усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. На теперішній час в провадженні суду знаходиться справа про за його позовом про визначення способу його участі у вихованні дитини. Заборгованість за аліментами виникла у зв`язку із його скрутним матеріальним становищем.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 12.08.2016 по 14.03.2019 та є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6-8).
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2019 року №334/5487/18 розірвано шлюб між сторонами та визначено місце проживання ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.8).
Судовим наказом від 04.06.2018 №334/3506/18 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів доходів, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 23.05.2018 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.9).
Згідно копії розрахунку заборгованості від 23.06.2020, який було зроблено державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя, станом на 01.07.2020 загальна сума заборгованості зі сплати аліментів складає 67 987,00 грн. Щодо боржника ОСОБА_2 встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, у праві полювання, користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, тощо до погашення заборгованості зі сплати аліментів, що підтверджується копіями постанов державного виконавця від 21.09.2018 (а.с.11-14).
Згідно довідки №30 від 04.05.2020, виданої Запорізьким навчально-виховним комплексом №19, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є вихованцем молодшої групи №3 вказаного навчального закладу з 02.03.2020. З дитячого садочка дитину забирає мати або бабуся, батька дитини вихователі та адміністрація жодного разу не бачили (а.с.15).
Згідно довідки КНП «Центр первинно медико-санітарної допомоги №8» №960/01-10 від 24.06.2020 ОСОБА_5 спостерігається у лікаря-педіатра з лютого 2020 року. У разі хвороби дитини за медичною допомогою звертається мати, піклується про оздоровлення дитини, виконує поради та призначення лікарів також мати. Під час лікування лікарем педіатром вдома з дитиною завжди була присутня мати (а.с.16).
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, згідно довідки №1283/ООС від 09.12.2019, виданої командиром військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_1 в період з 11.08.2019 по 13.11.2019 брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганських областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період зазначених заходів в м. Вугледар Донецької області (а.с.18,19).
Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району було здійснено обстеження умов проживання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5 , складено відповідний акт від 09.10.2020, в якому зазначено, що матір`ю створено належні умови для проживання, навчання, відпочинку та розвитку дитини (а.с.93).
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2021 (справа №333/483/21) відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини (а.с.148,149). Справу не розглянуто по суті.
За висновком органу опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 05.02.2021 визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.106,107) .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки, що призвело до втрати між батьком та сином сімейних стосунків. Проте, батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між батьками дитини конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, не є підставою для позбавлення батьківських прав. При визначенні найкращих інтересів дитини необхідно враховувати, що інтересам дитини якнайкраще відповідає збереження її зв`язків із батьком, крім випадків, коли батько є особливо непридатним або неблагополучним.
Колегія суддів вважає вказаний висновок суду законним, обґрунтованим та таким, що відповідає насамперед інтересам дитини з огляду на таке:

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що 06.02.2017 сторони фактично припинили шлюбні відносини, позивач забрала сина та переїхала до батьків у Рівненську область. З метою налагодження стосунків, 08.03.2017 відповідач приїздив до батьків позивача, де і бачився з сином останнього разу, якому на той час було трохи більше трьох місяців.
29.08.2018 до відділу поліції №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області надійшла заява ОСОБА_2 , в якій він скаржився на свою дружину ОСОБА_1 , яка перешкоджає йому бачитися з дитиною, що підтверджується наданою інформацією Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області (а.с.121)
Як зазначено в рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/5487/18 від 14.03.2019, яким розірвано шлюб між сторонами та визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, ОСОБА_2 не заперечував проти розірвання шлюбу, позовні вимоги про визначення місця проживання сина визнавав за умови, що позивач не буде чинити йому перешкод у спілкуванні з дитиною.
ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, згідно відомостей ЄДРСР розгляд справи наразі не закінчений.

Надавши оцінку фактичним обставинам справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що батько не втратив інтересу до дитини та про його намір і бажання піклуватися про свого малолітнього сина.

Налагодження стосунків між батьком та сином відповідає інтересам дитини, яка протягом останніх років позбавлена можливості спілкування з батьком.

В ч. 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до Ч. 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 статті 19 СК України).

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування від 05.02.2021 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки висновок ґрунтується на довідках ЗНВК №19 від 04.05.2020 та КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №8» від 24.06.2020, про те, що до дитячого садочка і до лікаря-педіатра дитину приводить мати або бабуся. Висновок є недостатньо обґрунтованим та зробленим виключно на підставі пояснень позивача. Зі змісту Висновку неможливо встановити, чи вчинялись органом опіки та піклування дії, спрямовані на з`ясування думки відповідача з приводу доцільності позбавлення його батьківських прав. Відповідальним органом не було з`ясовано ставлення відповідача до дитини, фактичні причини ухилення батька від участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини.

Заборгованість відповідача зі сплати аліментів не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд першої інстанції установив, що відповідач любить свого сина, бажає приймати участь у його вихованні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, відповідач має намір змінити своє ставлення до виховання дитини і приймати активну участь в житті свого сина.

Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська