Справа 2-6659/11
Провадження 6/522/703/21
УХВАЛА

06 вересня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі

головуючого судді Шенцевої О.П.,

за участю секретаря Кісліної В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке було застосоване ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року.

В судове засідання з`явився представник заявника надав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

В судове засідання приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Колечко Дмитра Миколайовича не з`явився, що відповідно до ч.6 ст. 441 ЦПК України не є перешкодою для розгляду заяви.

Розглянувши заяву та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду зазначеної заяви, суд прийшов до наступних висновків.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Згідно ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно зч.5 ст.441ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року, було задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Міністерства юстиції України Колечко Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, та встановлено тимчасово обмеження громадянину України, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), до виконання зобов`язань за виконавчими листами № 2-6659/11, виданого Приморським районним судом м. Одеси, та № 522/2660/17, виданого Приморським районним судом м. Одеси.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання".

В той же час ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Таке невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, зокрема, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тощо.

Сам лише факт невиконання боржником самостійно зобов`язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо).

Питання щодо обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України порушується за наявності доказів ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням.

Сама по собі наявність невиконання зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві виїзду, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.

Тому, Європейський Суд з прав людини розглядає такі питання :

- чи було втручання передбачено законом,

- переслідувало воно одну чи декілька законних цілей і,

- чи було воно необхідним в демократичному суспільстві.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03) Європейський суд визначив ці загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям:

- ґрунтуватися на національному законі;

- переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції;

- відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеженняє виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, національні суди зобов`язані забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну, було виправданим та пропорційним за будь яких обставин.

Влада не може застосовувати довготривалі строки заходів, які обмежують свободу пересування особи, без регулярної перевірки їх обґрунтованості, що повинні здійснюватися судами для того, щоб забезпечити гарантії незалежності та неупередженості процедури обмеження права виїзду особи за межі країни.

Усупереч зазначеному приватний виконавець не надав суду доказів того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду.

21 серпня 2008р. між Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк», та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №00415/FO з Додатковою угодою № 1 від 25 вересня 2009р., за умовами якого останньому були надані кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 у Банку з 21 серпня 2008р. і терміном погашення по 20 серпня 2018р. включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у сумі 618711 доларів США 80 центів на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 565000 доларів США 00 центів, а також у сумі 53711 доларів США 80 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених кредитним договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,9% річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

В забезпечення своїх зобов`язань ОСОБА_2 надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення № ІІІ (три), загальною площею 214,9м2, що розташоване на другому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку під номером АДРЕСА_2 .

Також кредитний договір забезпечений трьома договорами поруки №04527-СО, №04528-СО, №04530-СО від 21.08.2008р. з трьома особами, серед яких є ОСОБА_1 .

Таким чином відповідальність зі сплати боргу є солідарною, про що зазначено в рішенні суду Приморського районного суду м. Одеси від 23.09.2011 по справі №2-6659/11.

З огляду на той факт, що заявником надано докази щомісячного погашення заборгованості у виконавчому провадженні, яке перебуває у приватного виконавця Колечко Д.М., а також наявного не реалізованого майна ОСОБА_1 що складається з двох квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , суд приходить до висновку, що в даному виконавчому провадженні саме стягувач не скористався своїм правом задовольнити вимоги за рахунок реалізації нерухомого майна, яким забезпечено кредит, а приватний виконавець не надав допустимих та належних доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду.

Також суд зазначає, що основне зобов`язання по кредитному договору було забезпечене нежитловим приміщенням загальною площею 214,9 м2, в будинку АДРЕСА_2 між тим приватним виконавцем не надано до суду доказів його реалізації, як і доказів погашення іншими солідарними боржниками зобов`язань по рішенню суду.

Враховуючи викладене, докази, які б свідчили, що боржник свідомо та умисно ухиляється від виконання рішення суду, при цьому маючи змогу виконати зобов`язання, відсутні.

При цьому автоматична, необмежена заборона у праві виїзду за межі країни є порушенням статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, в даний час відсутні докази того, що заборона ОСОБА_1 у тимчасовому виїзді за межі України гарантує повернення боргу.

Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до ч..5-7 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановлюється ухвала, яка може бути оскаржена.

Оскільки на даний час відсутні докази ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а заходи забезпечення виконавчого провадження повинні бути скасовані шляхом скасування тимчасової заборони для ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 260-261, 441 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 25.03.1999 р.), що встановлене ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року у справі № 2-6659/11- скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя

06.09.2021