Провадження № 22-ц/801/2284/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 рокуСправа № 127/16252/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О., представника ОСОБА_1 адвоката Кравчука М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кравчука Михайла Олександровича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» Вінницької міської ради про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до КНП «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» Вінницької міської ради про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначила, що роботодавцем лише 27 грудня 2019 року було виплачено їй суми, належні при звільненні, яке відбулося 31 грудня 2010 року, а саме: грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку на двох дітей віком до 15 років за період роботи з 2005 по 2009 роки (всього 35 календарних днів) та грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 15.09.2010 року по 31.12.2010 року (9 календарних днів).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Кравчук М.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, якимпозов задовольнити повністю.

На апеляційну скаргу відзиву не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» Вінницької міської ради є правонаступником Вінницької центральної районної клінічної лікарні, Вінницького районного територіально-медичного об`єднання.

Наказом Вінницької центральної районної клінічної лікарні від 31.12.2010 року № 1756 «Про звільнення працівників Вінницької ЦРКЛ» ОСОБА_1 було звільнено з 0,5 посади лікаря-стоматолога-терапевта Вінницької ЦРКЛ 31.12.2010 року, працюючу за сумісництвом (а.с. 10).

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» від 26 грудня 2019 року № 644-к/т «Про виконання припису Держпраці про виплату коштів ОСОБА_1 » було передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку на двох дітей віком до 15 років за період роботи з 2005 по 2009 роки 7 календарних днів кожного року (всього 35 календарних днів) та грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 15.09.2010 року по 31.12.2010 року (9 календарних днів) (а.с. 12).

Вказані грошові кошти були виплачені ОСОБА_1 27 грудня 2019 року, що підтверджується платіжним дорученням від 27.12.2019 року № 380 (а.с. 13).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка пропустила тримісячний строк для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що згідно наказу Вінницької центральної районної клінічної лікарні від 31.12.2010 року № 1756 «Про звільнення працівників Вінницької ЦРКЛ» ОСОБА_1 було звільнено з 0,5 посади лікаря-стоматолога-терапевта Вінницької ЦРКЛ 31.12.2010 року, працюючу за сумісництвом.

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» від 26 грудня 2019 року № 644-к/т «Про виконання припису Держпраці про виплату коштів ОСОБА_1 » було передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку на двох дітей віком до 15 років за період роботи з 2005 по 2009 роки 7 календарних днів кожного року (всього 35 календарних днів) та грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 15.09.2010 року по 31.12.2010 року (9 календарних днів) (а.с. 12).

Вказані грошові кошти були виплачені ОСОБА_1 27 грудня 2019 року, що підтверджується платіжним дорученням від 27.12.2019 року № 380 (а.с. 13).

Отже про порушені права позивачка дізналась в момент фактичного розрахунку з нею за невикористану відпустку, а саме 27 грудня 2019 року.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. (ст. 258 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ч. 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями 117,237-1 КЗпП України за статтею 47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей116,117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як вбачається з матеріалів, позивачка у період з 15 вересня 1999 року по 31 грудня 2010 року перебувала у трудових відносинах з КНП «Вінницька ЦРКЛ».

Наказом № 1756 від 31.12.2010 позивачка була звільнена на підставі п. 5 ст.36 КЗпП України.

При звільненні позивача з роботи ї й не була виплачена грошова компенсація за 44 невикористані дні додаткової та щорічної відпустки.

Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 27 грудня 2019 року, що підтверджується платіжним дорученням від 27.12.2019 року № 380 (а.с. 13).

З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачка звернувся 24 червня 2021 року, натомість перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у даному випадку почався з 28 грудня 2019 року, з наступного дня після виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової та щорічної відпустки, який спливає через три місяці 28 березня 2020 року.

Отже позивачка звернувся до суду із цим позовом з пропуском строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.

Доводи апелянта про те, що строк звернення до суду повинен обраховуватись не з дня фактичного розрахунку, а з моменту отримання відповіді №585 від 14.06.2021 року, в якій відповідач повідомив про порушені права відповідача, на увагу не заслуговують, оскільки перебіг строку для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тобто враховуючи те, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений ще 28 грудня 2019 року, їй було відомо про наявність невикористаних днів відпустки, проте вона не вчиняли ніяких дій щодо врегулювання даного питання, а лише у червні 2021 року через свого представника адвоката Кравчука М.О. звернулась до відповідача із запитом, згідно якого КНП «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» повідомило, що ОСОБА_1 за період з 2005 по 2009 роки не використовувала додаткову відпустку, та як наслідок їй була нарахована та виплачена компенсація.

Безпідставними також є твердження апелянта про те, що звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні взагалі не обмежується будь-яким строком, оскільки компенсація за невикористану відпустку входить у структуру заробітної плати, строк звернення про стягнення якої не обмежується будь-яким строком.

Апеляційний суд зазначає, що доводи апелянта зводяться до власного трактування норм права.

Так дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 233 КзПП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проте ОСОБА_1 звернулась з позовом не про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, яка входить у структуру заробітної плати, а про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що є відповідальністю роботодавця за порушення строків належних працівнику виплат та не входить в структуру заробітної плати.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кравчука Михайла Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко