Провадження №22-ц/812/ 2160/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 грудня 2021 року м. Миколаї

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за відсутності учасників справ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/4366/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Коваленка Ігоря Володимировича у приміщенні цього суду 26 жовтня 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

У липні 2021 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» (далі ТОВ «Інстафінанс») про визнання договору недійсним.

Позов мотивований тим, що намагаючись отримати кредит на придбання побутової техніки, випадково дізнався, що в нього погана кредитна історія, оскільки 09 листопада 2020 року йому було відповідачем надано кредит на суму 5898 грн. за договором №ID1814268. Вказує, що такий кредит він не оформлював, вказану суму не отримував, не мав наміру вступати з відповідачем у договірні відносини, а також, що сторони не погодили істотні умови договору, оскільки текст договору не є таким, що підписаний позивачем згідно статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Крім того, зазначив, що ніколи не мав номеру телефону, зазначеного в графі «Позичальник» оспорюваного договору, а електронну пошту, зазначену в ньому, хоч і мав, але змінив після викрадення в нього мобільного телефону на іншу, якою користується до цього часу. Також зазначив, що 15 квітня 2021 р. звернувся до Інгульського відділу поліції в м. Миколаєві із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення за фактом оформлення на його ім`я оспорюваного договору.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати договір кредитної лінії №ID 1814268 (внутрішній номер №ID7786342) від 09 листопада 2020 року, укладеного між ним та ТОВ «Інстафінанс», недійсним.

У відзиві на позовну заяву відповідач ТОВ «Інстафінанс» просив відмовити у позові.

Відзив мотивований тим, що договір кредитної лінії №ID1814268 (внутрішній номер ID 7786342) від 09 листопада 2020 року укладено між сторонами в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», а саме - позивачу було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи відповідача, де він, використавши електронний підпис, підписав сам договір, спеціальні умови та додаткову угоду № АМ9778572, які діяли на момент укладення договору та є його невід`ємною частиною. Позивач успішно пройшов верифікацію на сайті відповідача. Договір позики підписано згідно статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», і він вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі. Також позивачу надано повну та чітку інформацію щодо умов укладення договору кредиту, яка передбачена чинним законодавством та розміщена і доступна для вільного ознайомлення на сайті відповідача, про що свідчить паспорт споживчого кредиту.

Крім того, ТОВ «Інстафінанс» зазначило, що кредитні кошти було перераховано на кредитну картку позивача, більш того останнім було здійснено три оплати на продовження строку на оплату за оспорюваним договором.

За такого, оскільки кредитний договір укладений у спосіб, визначений законодавством України, з повним дотриманням вимог щодо його укладення, із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів»; порядок надання та повнота інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про споживче кредитування», ТОВ «Інстафінанс» просило відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оспорюваний кредитний договір було укладено позивачем та відповідачем в електронній формі, шляхом використання позичальником електронного підпису, визначеного статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», що відповідає правилам частини першої статті 205 ЦК України.

Зі змісту наданих відповідачем Загальних умов Договору кредитної лінії, Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № ID 7786342, а також Додаткової угоди № АМ9778572, Паспорту споживчого кредиту, на яких міститься електронний підпис позивача встановлено, що в них визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договору, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строки надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, а позичальник, в свою чергу, погодився на укладення договорів саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису та надання номеру карти для перерахування відповідачами кредитних коштів.

На переконання суду, саме позивач ініціював укладення договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором на сайті відповідача, підписавши договір з використанням електронного підпису, надав свої паспортні дані, які повністю відповідають паспортним даним позивача, та ІПН.

ОСОБА_1 не надав жодних переконливих та логічних пояснень тій обставин, що Спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № ID 7786342, Додаткова угода № АМ9778572 та Паспорт споживчого кредиту містять всі персональні дані, які належать позивачу, а також не довів належними доказами, що дії в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача з укладення договору вчиняв не він.

Доводи позивача про те, що номер телефону, вказаний в оспорюваному договорі, йому не належить суд відхилив, оскільки з відповідей ПрАТ «ВФ Україна» від 27 травня 2021 на адвокатський запит представника позивача, а також від 13 липня 2021 на запит суду вбачається, що обидва номери телефону, щодо яких зроблено запити, отримують послуги мобільного зв`язку без реєстрації своїх персональних даних.

Та обставина, що позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про злочин щодо неправомірного використання його персональних даних шляхом шахрайства і ця інформація 15 квітня 2021 року внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, сама по собі, як вважав суд, не свідчить про доведеність обставин, які були підставою для звернення його до суду.

Суд остаточно дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності оспорюваного кредитного договору в цілому, хоча що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України це є його процесуальним обов`язком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд розглянув справу однобічно, позивач не погоджується з висновком суду про те що саме він ініціював укладання договору, оскільки він відомості щодо реквізитів банківської картки не надавав та гроші не отримував. Суд не дав оцінки відповіді оператора мобільного зв`язку щодо місцезнаходження абонентів. Вважає, що відсутність досягнення домовленості між ним та відповідачем, а також відсутність його волевиявлення, зафіксованого у передбачений законом спосіб, щодо кредитного договору не відповідає вимогам статті 203 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Інстафінанс» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відзив мотивований тим, що наявними у справі доказами підтверджено укладання сторонами кредитного договору та перерахування позивачу кошти. Також у справі відсутні докази, які свідчать про недобросовісність відповідача.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Від позивача 22 листопада 2021 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності у зв`язку із знаходженням за межами міста через роботу.

Зважаючи на зміст вказаної заяви, вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає вказаним положенням закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 09 листопада 2020 року між сторонами було укладено договір кредитної лінії №ID1814268 (внутрішній номер ID 7786342) відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), за умовами якого відповідач надав позивачу кредит у загальному розмірі 5200,00 грн., який було перераховано того ж дня на банківську картку позивача в АТ «Ощадбанк» двома платежами 3000,00 грн. та 2200,00 грн. Спеціальними умовам для короткострокового кредиту передбачено, що строк оплати 7 днів, процентна ставка в день для початково зазначеної тривалості кредиту 1,90%. Згідно додаткової угоди № АМ9778572 процентна ставка в день для початково зазначеної тривалості кредиту 1,940%. (а.с. 72-85).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання короткострокового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Цей висновок є правильним, оскільки без отримання одноразового ідентифікатора на адресу електронної пошти позивача та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

За такого апеляційний суд вважає безпідставними, такими, що спростовуються наявними у справі доказами, які відповідають вимогам процесуального закону щодо їх належності та допустимості, твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що він не вчинював дій щодо підписання (укладання) оспорюваного договору, зокрема не заповнював форму на отримання кредиту та не передавав реквізити банківської карти.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не посилався на надані ПрАТ «ВФ Україна» відомості щодо місцезнаходження абонента не відповідають змісту рішення суду, яке переглядається, в кому суд зазначив про те, що надана оператором мобільного зв`язку інформації не може бути взята до увагу через те, що зазначені позивачем номери телефону отримують послуги без реєстрації персональних даних користувача. За такого не можливо встановити, хто саме є користувачем відповідних послуг.

Колегія суддів звертає увагу й на непослідовність позиції позивача, який одночасно заявляв, що кредитний договір ним не укладався, потім, що кошти йому не передавалися і одночасно просить визнати договір недійсним. Але недійсним можна визнати лише укладений договір.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції, яким надана відповідна правова оцінка всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. Позивач при цьому свої вимоги не довів.

Враховуючи, що рішення суду було постановлено з дотриманням положень матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та у відповідності до вимог процесуального закону в силу положень статті 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 08 грудня 2021 року