ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Херсон

Номер справи: 766/23789/18

Номер провадження: 22-ц/819/1343/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Радченка С.В.,

Семиженка Г.В.

секретар - Плохотніченко А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс", приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Бориса Михайловича,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу адвоката Пастушенка Богдана Юрійовича, який діє від імені ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2021 року, повний текст складено 07 травня 2021 року, у складі судді Ус О.В., у справі за позовом адвоката Пастушенка Богдана Юрійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфін Бориса Михайловича, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання договору кредиту та іпотеки припиненими, скасування рішення державного реєстратора та запису про реєстрацію прав власності,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року адвокат Пастушенко Б.Ю., який діє від імені ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М., третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначено, що 09 жовтня 2007 року між АКБ «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого виступало ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого в свою чергу виступало ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2102/1007/71-050, відповідно до якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 66000 доларів США на строк до 09 жовтня 2024 року із встановленням базової відсоткової ставки в розмірі 11,9 відсотків річних. На забезпечення вказаного кредитного договору між ОСОБА_1 та АКТ «ТАС-Комерцбанк» 09 жовтня 2007 року було укладено Іпотечний договір за умовами якого ОСОБА_1 було надано в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 . Також на забезпечення виконання умов Кредитного договору між банком та ОСОБА_2 20 лютого 2009 року було укладено договір поруки (фінансової) відповідно до умов якого ОСОБА_2 несе солідарну (фінансову) відповідальність з ОСОБА_1 перед кредитором за виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

ОСОБА_1 належним чином умови договору не виконував у зв`язку з чим ПАТ «Сведбанк» звернулось до суду і 21 лютого 2012 року рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 531770,44 гривень та судові витрати в сумі 1820 гривень. Судом відстрочено виконання даного рішення в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором на строк два місяці та розстрочено виконання даного рішення в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором на строк шістдесят місяців (п`ять років) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь «Сведбанк» по 8862,84 гривень щомісячно до повної виплати суми боргу в розмірі 531770,44 гривень.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15 з додатком № 1 та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, згідно яких ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права вимоги за зобов`язаннями, зокрема за кредитним договором № 2102/1007/71-050 від 09 жовтня 2007 року та за іпотечним договором від 09 жовтня 2007 року.

На початку 2016 року ОСОБА_1 дізнався, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в порушення вимог діючого законодавства використано право іпотекодержателя за Договором іпотеки та було вчинено дії в результаті яких було зареєстровано право на Предмет іпотеки, а саме 25 липня 2015 року внесено запис про право власності № 10555940, відповідно до якого Предмет іпотеки зареєстровано у власність ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Позивач вважає такі дії відповідачів незаконними, оскільки 24 липня 2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Вектор Плюс» прийняла рішення про анулювання (прощення) позивачу кредитної заборгованості. Вказане повідомлення ОСОБА_1 отримав 04 грудня 2015 року.

Позивач вказує, що ТОВ «Фінансова компанія «Вектор Плюс», прийнявши 24 липня 2015 року рішення про анулювання (прощення) боргу ОСОБА_1 за кредитним договором, припинило в односторонньому порядку кредитний договір та договір іпотеки, а потім на наступний день 25 липня 2015 року звернулось до приватного нотаріуса та протиправно зареєструвало на себе право власності на майно.

Також вказує, що у нотаріуса Київського міського нотаріального округу м.Київ Суперфіна Б.М. відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на момент здійснення державної реєстрації були відсутні повноваження щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з вказаним нерухомим майном. Крім того, нотаріусом не було перевірено відсутність прав малолітніх дітей.

Посилаючись на порушення відповідачами вимог діючого законодавства просив суд:

- визнати припиненим з 24.07.2015 року в результаті прийняття кредитором рішення про анулювання (прощення) боргу Кредитний договір №2102/1007/71-050 від 09.10.2007 року укладений між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого виступало ВАТ «Светбанк», правонаступником якого в свою чергу виступало ПАТ «Сведбанк», права вимоги за яким було відступлено ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ОСОБА_1 ;

- визнати припиненим з 24.07.2015 року в результаті прийняття кредитором рішення про анулювання (прощення) боргу за основним зобов`язанням за Кредитним договором №2102/1007/71-050 від 09.10.2007 pоку, укладений в забезпечення його виконання, Іпотечний договір від 09.10.2007 року між АКБ «TAC - Комерцбанк», права іпотекодержателя за якими було передано ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 3060;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23154602 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. від 25.07.2015 pоку;

- скасувати внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23154602 від 25.07.2015 року запис про право власності номер 10555940 зареєстрований 25.07.2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М. щодо держаної реєстрації права власності на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, власником якого зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що правочин, спрямований на припинення зобов`язання прощенням боргу, слід вважати вчиненим у момент отримання боржником письмової заяви кредитора боржникові про прощення боргу або в момент підписання договору про прощення боргу, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що правочин з прощення боргу є вчиненим 04 грудня 2015 року. За таких обставин, зобов`язання, як за кредитним, так і іпотечним договором були припинені не з 24 липня 2015 року, а з 04 грудня 2015 року. Суд першої інстанції вказав, що лише після набуття права власності на квартиру в порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», 19 листопада 2015 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» надіслало ОСОБА_1 повідомлення №512438/И4176, в якому вказало, що станом на 24 липня 2015 року за позивачем обліковується кредитна заборгованість у розмірі 378 849,89 гривень, однак товариством як кредитором прийнято рішення щодо анулювання (прощення) вказаного боргу. Повідомлення про прощення боргу отримане ОСОБА_1 04 грудня 2015 року, тому підстави вважати, що зобов`язання припинилось саме 24 липня 2015 року у суду відсутні.

Судом також зазначено, що посилання позивача на відсутність у нотаріуса права реєстрації права власності за іпотечним договором за відсутності вчинення ним нотаріальної дії судом до уваги не приймається, оскільки в даному випадку нотаріус діяв як спеціальний суб`єкт, що виконував функції державного реєстратора. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання позивача на те, що право користування будинком мають малолітні діти, а тому для звернення стягнення на спірний будинок необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування, є безпідставними, оскільки малолітні діти не є власниками будинку, на момент укладення договору іпотеки не були зареєстровані в будинку, місце проживання дітей поручителя ОСОБА_2 у спірному будинку зареєстроване без згоди іпотекодержателя, дбати про збереження майна дитини в її інтересах - обов`язок її батьків, сама по собі відсутність дозволу органу опіки та піклування не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки.

З апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції звернувся адвокат Пастушенко Б.Ю., який діє від імені ОСОБА_1 . Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що правочин, спрямований на припинення зобов`язання прощенням боргу, слід вважати вчиненим у момент отримання боржником письмової заяви кредитора боржникові про прощення боргу, є помилковим. Так, суд першої інстанції не врахував, що юридичне значення і наслідки має саме односторонній правочин кредитора у вигляді прийняття ним рішення про анулювання (прощення) боргу, яке набуває чинності саме в дату прийняття такого рішення, і відповідно, таке рішення має юридичні наслідки у вигляді припинення основного зобов`язання, що в свою чергу юридичним наслідком має припинення всіх похідних від основного зобов`язання. Отже, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» прийняло 24 липня 2015 року рішення про анулювання (прощення) боргу ОСОБА_1 за кредитним договором, чим припинило в односторонньому порядку кредитний договір та договір іпотеки, а потім в супереч свого ж рішення, в порушення вимог законодавства, на наступний день 25 липня 2015 року звернулось до приватного нотаріуса та протиправно зареєструвало на себе право власності на майно. Вказує, що у нотаріуса були відсутні повноваження щодо вчинення реєстрації рішення про державну реєстрацію права власності. Також посилається на порушення прав малолітніх дітей, що на момент проведення державної реєстрації проживали в спірному будинку. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтовує, наполягає на тому, що підстави для визнання кредитного та іпотечного договорів з 24 червня 2015 року відсутні. Також вказує на відсутність підстав для скасування державної реєстрації та запису про право власності на спірне нерухоме майно.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, третю особу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 09 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого виступало ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого в свою чергу виступало ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2102/1007/71-050, відповідно до якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 66000 доларів США на строк до 09 жовтня 2024 року із встановленням базової відсоткової ставки в розмірі 11,9 відсотків річних. На забезпечення вказаного кредитного договору між ОСОБА_1 та АКТ «ТАС-Комерцбанк» 09 жовтня 2007 року було укладено Іпотечний договір за умовами якого ОСОБА_1 було надано в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 . Також на забезпечення виконання умов Кредитного договору 20 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_2 20 лютого 2009 року було укладено договір поруки (фінансової) відповідно до умов якого ОСОБА_2 несе солідарну (фінансову) відповідальність з ОСОБА_1 перед кредитором за виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

Пунктом 11 Іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем умов кредитного договору.

В пункті 12 Іпотечного договору сторони передбачили три способу звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

ОСОБА_1 належним чином умови договору не виконував у зв`язку з чим ПАТ «Сведбанк» звернулось до суду і 21 лютого 2012 року рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 531770,44 гривень та судові витрати в сумі 1820 гривень. Судом відстрочено виконання даного рішення в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором на строк два місяці та розстрочено виконання даного в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором на строк шістдесят місяців (п`ять років) стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь «Сведбанк» по 8862,84 гривень щомісячно до повної виплати суми боргу в розмірі 531770,44 гривень.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15 з додатком № 1 та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, згідно яких ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права вимоги за зобов`язаннями, зокрема за кредитним договором № 2102/1007/71-050 від 09 жовтня 2007 року та за іпотечним договором від 09 жовтня 2007 року.

25 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Суперфін Б.М. внесено запис про право власності №10555940, відповідно до якого предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано у власність за ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс».

4 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримав від ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» повідомлення про анулювання боргу ( в порядку пп. «д» 164.2.17 п.164.2 ст.164 та 16 ? підрозд. 10 ХХ Податкового кодексу України) за змістом якого товариство нагадує, що на підставі кредитного договору № 2102/1007/71-050 від 09.10.2007 року станом на 24.07.2015 року за ОСОБА_1 обліковується кредитна заборгованість у сумі 378849,89 гривень, а саме 117624,08 гривень - заборгованість по основній сумі кредиту; 99229,98 гривень - заборгованість по відсоткам; 161995,83 гривень - заборгованість з пені. ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс», як кредитор, з метою виконання вимог пп. «д» 164.2.17 п.164.2 ст.164 та 16 ? підрозд. 10 ХХ Податкового кодексу України повідомляє ОСОБА_1 , як платника податку на доходи фізичних осіб - боржника та військового збору, що рішення про анулювання (прощення боргу) його кредитної заборгованості прийнято 24.07.2015 року.

13 червня 2017 року ОСОБА_1 сплатив з суми отриманого блага (прощення боргу) 216854,05 гривень (17624,08 гривень - заборгованість по основній сумі кредиту + 99229,98 гривень - заборгованість по відсоткам) податок на доходи фізичних осіб в розмірі 42761,81 гривень та військовий збір 3252,81 гривень.

Звернувшись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 вказував, що ТОВ «Фінансова компанія «Вектор Плюс» прийнявши 24 липня 2015 року рішення про анулювання (прощення) боргу ОСОБА_1 за кредитним договором, припинило в односторонньому порядку кредитний договір та договір іпотеки, а потім на наступний день 25 липня 2015 року безпідставно звернулось до приватного нотаріуса та протиправно зареєструвало на себе право власності на предмет іпотеки. Аналогічні доводи ОСОБА_1 наводить і в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що дані доводи не підлягають задоволенню та не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання.

Підстави припинення іпотеки визначено у статті 17 Закону України «Про іпотеку», яка містить виключний перелік підстав такого припинення, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України, зокрема припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною першою статті 604 ЦК України передбачено, що зобов`язання може бути припинено за домовленістю сторін.

Згідно зі статтею 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує права третіх осіб щодо майна кредитора.

Прощення (анулювання) боргу - це односторонній правочин, який вчиняє кредитор та який не потребує дій на його виконання. Правочин, спрямований на припинення зобов`язання прощенням боргу, слід вважати вчиненим у момент отримання боржником письмової заяви кредитора боржникові про прощення боргу або в момент підписання договору про прощення боргу.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі №266/3093/16-ц (провадження №61-2668 св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 569/13956/17 (провадження № 61-39654св18), від 17 лютого 2021 року у справі № 520/472/17 (провадження № 61-7371 св19), від 22 вересня 2021 року у справі № 715/162/20 (провадження №61-10447 св 20).

Таким чином, оскільки правочин, спрямований на припинення зобов`язання прощенням боргу, слід вважати вчиненим у момент отримання боржником письмової заяви кредитора боржникові про прощення боргу або в момент підписання договору про прощення боргу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний правочин з прощення боргу є вчиненим 04 грудня 2015 року. Тобто підстави для задоволення позовних вимог про визнання припиненими з 24 липня 2015 року, в результаті прийняття кредитором рішення про анулювання (прощення) боргу, спірні кредитний та іпотечний договори відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаний висновок суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування запису про право власності колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (25 липня 2015 року), державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт. Умови оплати праці державного реєстратора визначаються Кабінетом Міністрів України згідно із законодавством.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (27 жовтня 2015 року), державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;

4) веде реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна;

5) присвоює реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;

6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;

8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;

8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки;

9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Згідно із частиною дев`ятою статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України (частина тринадцята статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Порядок взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року № 607/5 «Про заходи взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначає процедуру взаємодії системи органів державної реєстрації прав та державних реєстраторів прав на нерухоме майно органів державної реєстрації прав, посадових осіб органів місцевого самоврядування, адміністраторів центрів надання адміністративних послуг, нотаріусів під час прийняття заяв та під час проведення державної реєстрації права власності або інших речових прав на нерухоме майно (далі - речові права на нерухоме майно), що виникають, зокрема на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно у випадках, передбачених у пункті 1 наказу, проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Мін`юсту відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 868, нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зміст наведених положень законодавства, чинного на час вчинення приватним нотаріусом 25 липня 2015 року державної реєстрації права власності на спірний будинок за відповідачем як іпотекодержателем, дає підстави для висновку, що до повноважень нотаріуса як спеціального суб`єкта, який здійснює функції державного реєстратора, належало виключно вчинення дій з реєстрації права власності лише щодо того нерухомого майна, щодо якого такий нотаріус вчиняв нотаріальну дію, і лише щодо тих прав, які набуті виключно у результаті вчинення такої нотаріальної дії. Відповідно, станом на час вчинення оскаржуваної державної реєстрації прав іпотекодержателя на іпотечне майно на підставі іпотечного застереження (25 липня 2015 року), у нотаріуса буди відсутні повноваження здійснювати таку реєстрацію.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 26 листопада 2015 року № 834-VIII (далі - Закон № 834-VІІІ), який набрав чинності 13 грудня 2015 року Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

У частині другій розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 834-VIII від 26 листопада 2015 року встановлено, що: з дня набрання чинності цим Законом нотаріуси наділяються повноваженнями державних реєстраторів прав на нерухоме майно та можуть здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії щодо такого майна.

Таким чином, лише з набранням чинності 13 грудня 2015 року Закону України № 834-VIII від 26 листопада 2015 року нотаріуси наділені повноваженнями державних реєстраторів прав на нерухоме майно та могли здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії щодо такого майна.

Отже, у вказаній частині доводи апеляційної скарги про те, що 25 липня 2015 року у нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. були відсутні повноваження здійснювати державну реєстрацію речових прав є обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса, як державного реєстратора, та скасування запису про право власності не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справа № 352/1021/19 (провадження № 61-7648св20).

Враховуючи, що підставою для припинення речового права на спірне нерухоме майно за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» позивач перш за все вказував припинення з 24 липня 2015 року Кредитного та Іпотечного договорів від 09 жовтня 2007 року в результаті прийняття кредитором рішення про анулювання (прощення) боргу, а в задоволенні вказаної позовної вимоги відмовлено, то відповідно підстави для ухвалення рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23154602 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. від 25.07.2015 pоку та скасування внесеного на підставі вказаного рішення запису про право власності, а фактично, припинення права власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на спірне нерухоме майно, відсутні.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно довідки про склад сім`ї ОСОБА_2 (поручителя) в будинку АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки, станом з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року проживає ОСОБА_2 його дружина ОСОБА_4 та їх діти ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання позивача на те, що право користування будинком мають малолітні діти, а тому для звернення стягнення на спірний будинок необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування, є безпідставними, оскільки малолітні діти не є власниками будинку, на момент укладення договору іпотеки не були зареєстровані в будинку, місце проживання дітей у спірному будинку зареєстроване без згоди іпотекодержателя, дбати про збереження майна дитини в її інтересах - обов`язок її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , сама по собі відсутність дозволу органу опіки та піклування не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги вказані висновки суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.367, п.1ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_11 , який діє від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2021 року.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: С.В. Радченко

Г.В. Семиженко