ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1344/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №700/491/20 Категорія: 307010000 Пічкур С. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.,
за участю секретарів:Чуйко А.В., Любченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 20 травня 2021 року (повний текст судового рішення виготовлено 31 травня 2021 року) та апеляційну скаргу на додаткове рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Лисянська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна тітка ОСОБА_3 , 1936 року народження, в с. Боярка, Лисянського району, Черкаської області, в будинку пристарілих. Після її смерті в установлений законом строк він звернувся до Лисянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії. Із повідомлення нотаріуса йому стало відомо, що 24 березня 2017 року ОСОБА_3 був складений заповіт, яким остання заповіла земельну ділянку площею 3,1380 га на території Лисянської селищної ради та все, що буде їй належати на праві власності на момент смерті - ОСОБА_4 , але якщо він відмовиться від спадщини, або помре раніше неї, заповідає ОСОБА_1 .

Позивач стверджував, що тітка не могла скласти заповіт, так як з дитинства була хвора і мала психічні розлади, а тому є підстави вважати, що заповіт не являвся її волевиявленням та був складений не за її ініціативою.

У зв`язку із цим просив визнати заповіт недійсним.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 20 травня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт, вчинений від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Лисянка, Черкаської області, посвідчений державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори 24 березня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 340.

Рішення мотивовано тим, що судом встановлено переконливі та обґрунтовані докази того, що ОСОБА_3 на час складення заповіту страждала психічним захворюванням, яке позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд констатував, що позивачем наведено достатні підстави вважати, що заповіт від імені ОСОБА_3 , на все майно на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , складений з порушенням вимог ст.ст. 1243, 1257 ЦК України та є недійсним з моменту його посвідчення. В момент складання та посвідчення заповіту ОСОБА_3 внаслідок психічного захворювання, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Додатковим рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 14 червня 2021 року заяву адвоката позивача задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 487 грн витрат за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи та 10 000 грн витрат за надання правничої допомоги,

Суд вважав обгрунтованими та такими, що відповідають часу та об`єму виконаних робіт витрати на правничу допомогу та на проведення експертизи.

Відповідачка, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника - адвоката Бабенка Р.В.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення, оскільки поклав у його основу висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеної із численними порушеннями. Її результати є необгрунтованими та такими, що суперечать іншим матеріалам справи та викликають сумнів у правильності висновків. При цьому районний суд порушив право відповідачки на надання суду доказів, оскільки безпідставно відмовив у проведенні повторної судово-психіатричної експертизи, безпідставно повернув відповідачу оригінали опитування свідків, не надав оцінку наявним у справі доказам, що спростовують висновки проведеної експертизи.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_3 , складаючи заповіт, була спроможною розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому відсутні підстави для визнання такого заповіту недійсним.

ОСОБА_1 просить призначити повторну судову-психіатричну експертизу, а за наслідками апеляційного розгляду скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 20 травня 2021 року.

07 липня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скарг ОСОБА_1 від представника позивача - адвоката Білінкіної Т.В., в якому представник наполягає на законності рішення суду першої інстанції та просить залишити його в силі.

Так позивач стверджує, що судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано та доведено, що його тітка - ОСОБА_3 на час складення заповіту страждала психічним захворюванням, яке позбавляло її здатності усвідомлювати значення її дій та керувати ними. Відтак оспорюваний заповіт є недійсним з моменту його посвідчення. Внаслідок свого психічного захворювання ОСОБА_3 в момент складання та посвідчення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 червня 2021 року скаржник вказує, що суд безпідставно не врахував заперечення відповідача щодо визначення розміру судових витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не подано детальний опис наданих послуг та те, що позивачем не надано детального розрахунку судових витрат, а також попереднього розрахунку разом із позовною заявою у справі. Розмір витрат на правничу допомого на переконання відповідача є неспівмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони. Крім того скаржник зазначає, що оплата за проведення експертизи коштами позивача суперечить вимогам закону та є незаконним. Гонорар адвоката за прийняте позитивне рішення не є оплатою правової допомоги, а тому відшкодуванню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Згідно з частиною першою статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках у порядку, визначеному ст. 1253 ЦК України.

Частиною першою статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Загальні підстави недійсності правочину визнечені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятоюта шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частин першої та другої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Зазначене вказує на те, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму ВС України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Пунктом 16 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину, суд, відповідно до статті 145 ЦПК, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача - ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16 жовтня 2019 року (а.с. 62, т.1).

Факт наявності заповіту та факт родинних відносин між спадкодавицею та позивачем сторонами не оспорюється.

Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 3,1380 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лисянської селищної ради відповідно до державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ЧР № 029375.

Відповідно до заповіту, складеного 24 березня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 340, який записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 та підписаний ОСОБА_5 , оскільки , як зазначено в заповіті, «у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 є неписьменною і не може підписати заповіт власноручно, на її особисте прохання та в її присутності текст заповіту підписала ОСОБА_5 » та свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_3 заповіла земельну ділянку площею 3,1380 га на території Лисянської селищної ради та все, що буде їй належати на праві власності на момент смерті ОСОБА_4 , але якщо він відмовиться від спадщини або помре раніше неї заповідає ОСОБА_1 (а.с. 58, т.1).

Згідно з висновком судово-психіатричнї експертизи № 116 від 16 березня 2021 року, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_3 в період підписання заповіту (24 березня 2017 року) страждала на легку розумову відсталість (Олігофренія ступеню вираженої дебільності з емоційно-вольовими порушеннями) із значними поведінковими порушеннями, які потребують уваги або лікувальних заходів (згідно МКХ-10 F 70.1) та за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (а.с. 95-98, т. 2).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції Судово-психіатричною експертною комісією Черкаської обласної психіатричної лікарні була проведена повторна посмертна комісійна судово-психіатрична експертиза, за висновком якої ( № 377 від 11.10.2021 року) ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 24 березня 2017 року, на час складання заповіту, виявляла ознаки психічного розладу - легких вроджених розумових вад у вигляді легкої розумової відсталості в ступені легкої дебільності, з періодичними неглибокими коливаннями психічного стану на протязі життя - астено невротичними розладами, що, з огляду на незначну глибину вроджених інтелектуальних вад, відсутність проявів обумовленої хворобою дезорганізації поведінки, враховуючи досліджені експертизою матеріали, що описують сформовані та дієві компенсаторні механізми, задовільний та тривалий рівень адаптації у суспільстві, - не позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Даючи оцінку обом висновкам експертів-психіатрів, суд апеляційної інстанції враховує, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним з вказаних підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення заповідачка не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вказана позиція викладена у постанові ВС від 13 січня 2021 року у справі № 242/61/19.

Колегія суддів враховує, що показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які були сусідами померлої тривалий час та спостерігали за її життям, підтверджується те, що будь-яких порушень психіки у ОСОБА_3 вони не спостерігали, жінка була щирою та приємною, поміркованою і врівноваженою, сама себе обслуговувала, вела господарство та город, ходила до магазину, сплачувала комунальні послуги та отримувала субсидію.

Крім того тривалий час спадкодавиця підтримувала дружні відносини із ОСОБА_4 , який допомагав їй по ремонту і господарству, тому у момент складення заповіту ОСОБА_3 чітко розуміла, що хоче залишити все своє майно йому.

Більш того показами свідків спростовується характеристика спадкодавиці ОСОБА_11 (дочка брата померлої), оскільки остання з 2012 року не бачила тітку, проживала в Росії і ніколи раніше не вказувала на будь-які проблеми із психікою жінки.

Сусіди ОСОБА_3 також пояснюють, що позивач у справі ОСОБА_2 (племінник померлої) ігнорував тітку, не допомагав їй, тільки декілька разів навідувався до останньої та мав на меті відшукати документи на землю.

Ці покази свідків спростовують покази ОСОБА_12 , яка є зацікавленою особою у справі через сімейні відносини із позивачем.

Колегія суддів також приймає до уваги доводи апелянта в тій частині, що визначений експертами діагноз ОСОБА_3 з 1970 року рахується на обліку «Д» у лікаря-психіатра з діагнозом «Олігофренія степені дебільності» із зниженим інтелектом. Проте, враховуючи таку розумову відсталість, ОСОБА_3 за життя оформляла ряд юридично значимих дій: 01 грудня 2005 року отримала посвідчення чорнобильця, у 2020 році отримала державний акт на землю, 28 березня 2016 року уклала зміни до договору оренди землі із СТОВ «Бужанське», оформляла договори на соціальне обслуговування, відкривала банківський рахунок та отримувала грошові кошти з нього.

Будь-яких даних щодо перебування жінки під опікою чи піклування інших осіб, використання нею послуг представництва матеріалами справи не підтверджено.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що висновок посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 377 від 11.10.2021 року - об`єктивний, достатньо обгрунтований з наукової точки зору, зроблений фахівцями зі значним стажем експертоної роботи у цій галузі та повністю узгоджується з іншими доказами у справі.

У зв`язку з цим колегія суддів кладе його в основу рішення і вважає, що наявне у спадкодавиці захворювання не позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту.

За висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 11 листопада 2019 року ( справа 496/4851/14-ц) підставою для визнання правочину недійсним згідно із статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

За вказаних обставин висновок районного суду про наявність підстав для визнання вказаного заповіту недійсним на підставі ст. 225 ЦК України не відповідає встановленим обставинам справи та зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 20 травня 2021 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проведення нового розподілу судових витрат є підставою для скасування додаткового рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 червня 2021 року в частині стягнення із відповідача витарт на правничу допомогу та на проведення судової експертизи.

Оскільки позовні вимоги позивача залишаються без задоволення, судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду його позовних вимог, теж залишаються за ОСОБА_2 . При цьому судовий збір, сплачений відповідачкою за подачу апеляційної скарги у розмірі 1261,3 грн у порядку ч. ст. 141 ЦПК України необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ, враховуючи те, що позивач на підставі пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору в силу ЗУ «Про судовий збір».

Щодо відшкодування витрат на проведення судової комісійної посмертної психіатричної експертизи, то суд враховує, що витрати пов`язані із залученням експертів та проведення експертизи є витратами, що пов`язані із розглядом справи, і такі витрати підлягають розподілу в залежності від результату розгляду справи по суті. (ч. 6 ст. 139 ЦПК України.)

За проведення судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 сплатила 8 580,50 грн, що підтверджується квитанцією від 15 вересня 2021 року, тому вказану суму слід компенсувати відповідачці за рахунок позивача ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат в частині надання правничої допомоги, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц).

Представництво інтересів відповідачки у ході розгляду спору у суді першої інстанції та в апеляційному суді здійснював адвокат Бабенко Р.В. Так 08 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про допущення до участі у справі № 700/491/20 для здійснення захисту її прав та інтересів адвоката Бабенка В.Р. на підставі укладеного між відповідачкою та адвокатом договору про надання правничої допомоги (а.с. 34, т.2) та ордеру ЧК № 127632 від 08 лютого 2021 року (а.с. 35, т.2).

Умовами договору визначені повноваження адвоката представляти інтереси відповідачки, в тому числі у судах всіх інстанцій із описом правових робіт, а оплата адвоката здійснюється в сумі 1 000,00 грн за годину роботи адвоката (підготовка документів, консультацій, участь в судовому засіданні, ознайомлення з документами та ін.)

Повноваження представника Бабенка Р.В. в апеляційному суді підтверджується ордером № 137140 від 14 червня 2021 року (а.с. 34, т.3).

04 листопада 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про вирішенян питання про відшкодування відповідачу понесених у справі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвоката на суму 15 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат ОСОБА_1 надала детальний опис наданих послуг, виконаних адвокатом, із зазначенням затраченого на їх надання часу та вартістю, акт виконаних робіт від 04 листопада 2021 року та квитанцію про їх оплату відповідачкою на суму 15 000,00 грн.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка зявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомгу одній стороні без відповідних дій з боку такої сторолни. (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).

ОСОБА_2 заперечував проти стягнення з нього на користь відповідачки понесених останньою витрат на правничу допомогу, а також вказував на їх неспівмірність із обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та складністю справи, проте власного розрахунку чи детального обгрунтування заперечень не надав.

Відповідно до глави 1 договору від 08 лютого 2021 року вбачається, що адвокат, як представник відповідачки має право, зокрема, при провадженні у справі в судах всіх інстанцій на право подання та підписування від імені клієнта позовних заяв та заяв, скарг та клопотань будь-якого змісту, знайомитиися з матеріалами, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, оскаржувати рішення в апеляційному порядку та ін.

З аналізу акту виконаних робіт вбачається, що за надання консультацій адвокатом затрачено 3 год, вартістю у 3 000 грн; на підготовку та складення запитів по отриманню документів та доказів у справі - 3 000 грн; на підготовку клопотань у справі та процесуальних документів - 3 000 грн; підготовку інших процесуальних документів (доводів, обгрунтувань, пояснень, заяв) - 4 000 грн; за участь у судових засіданнях - 1 000 грн; за підготовку та складення апеляційної скарги - 4 000 грн, ознайомлення зі справою у судах першої та апеляційної інстанції - 2 000 грн.

На переконання суду такі дії відповідають умовам договору про надання правової допомоги, проте час, витрачений на складання та подання цих документів є штучно збільшеним.

Колегія суддів, враховуючи заперчення позивача, зазначає, що частина клопотань та документів по суті справи підписувалися та подавалися до суду не адвокатом, а безпосередньо ОСОБА_1 , яка в тому числі самостійно знайомилася з матеріалами справи та приймала участь у судовому засіданні без участі адвоката ( а.с. 88, т.2), що ставить під сумнів фактичні обсяги наданих послуг та затраченого часу на їх надання, тому вважає за необхідне зменшити заявлену апелянтом суму витрат з 15 000,00 грн до 10 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 20 травня 2021 року та додаткове рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 червня 2021 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Лисянська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 580 грн. 50 коп. витрат на поведення судово-психіатричної експертизи та 10 000 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу.

Судовий збір у розмірі 1 261 грн. 30 коп., сплачений відповідно до квитанції № 94 від 14.06.2021 року, компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2021 року.

Судді