Провадження № 2/522/2691/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи Головне управління розвідки Міністерства оборони України, Суворовський районний відділ у м.Одесі Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання права користування, визнання договору найму недійсним, визнання особи такою, що не має права користування житловим приміщенням, зобов`язання скасувати договір та зобов`язання укласти договір,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 19.12.2016 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Одеської міської ради, треті особи Головне управління розвідки Міністерства оборони України, Суворовський районний відділ у м.Одесі Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, за яким просив :

-визнати за ним, ОСОБА_1 , та донькою ОСОБА_2 право користування житловою площею двокімнатної квартири по АДРЕСА_1 (заг.пл.52,09 кв.м., житл.пл.30,59 кв.м.);

- визнати недійсним (нікчемним) договір найму житла за адресою АДРЕСА_1 , укладений між віртуальною особою ОСОБА_3 та Одеською міською радою;

- визнати віртуальну особу ОСОБА_3 таким, що не має права користування житловим приміщенням та підлягає примусовому зняттю з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Одеську міську раду скасувати договір найму житла за адресою АДРЕСА_1 , укладений між віртуальною особою ОСОБА_3 ;

- зобов`язати Одеську міську раду укласти договір найму житла за адресою АДРЕСА_1 , із позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, полковник запасу, з 1975 року по 2004 роки проходив службу у Збройних Силах, ветеран військової служби; має вислугу років у ЗС календарна 29 р. 03 міс., пільгова 34 р. 01 міс. У Збройних Силах України з 1992 року; в системі оперативна агентурна розвідка прослужив понад 19 років, пройшов усі посади оперативного складу її периферійних військових частин. З 07 липня 1999 року працював у в/ч НОМЕР_1 на посаді заступника командира з оперативної роботи, а з квітня 2003 року до її розформування в жовтні 2004 року виконував обов`язки командира частини. 30.10.2004 року військова частина НОМЕР_1 припинила своє існування. На період його лікування у військовому шпиталі і до надходження наказу МО щодо його звільнення у запас позивач був зарахований у розпорядження командира в/ч НОМЕР_2 , де також став на квартирний облік. Згідно з наказом Міністерства оборони України від 03.12.2004 року №1086 його було звільнено з військової частини у запас у зв`язку зі скороченням штатів із причин реформування Збройних Сил України із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок МО України та з правом носіння військової форми одягу.

Вказував, що рішенням житлової комісії військової частини від 07.07.1999 року зарахований на квартирний облік для поліпшення житлових умов в м. Одеса. Зареєстрований на мешкання у своєму колишньому робочому кабінеті за юридичною адресою нині неіснуючою, розформованої ще в 2004 році військової частини: АДРЕСА_2 . 14.12.2004 року був виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 , перебуває на квартирному обліку у цій же військовій частині Одеського гарнізону МО України.

Посилався на те, що 01 жовтня 2016 року він звернувся до керівництва Одеської міської ради із проханням про укладення з ним договору найму житла за адресою АДРЕСА_1 . Між тим, дане звернення було розглянуто Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради та згідно відповіді Одеської міської ради позивачу було відмовлено в укладенні договору найму.

Вказував, що 22 роки тому вказана житлова площа стала вважатись службовою (без відповідного рішення міської ради) і протягом понад 5 років (1994-2000 р.р.) використовувалась в інтересах оперативно-розшукової діяльності (ОРД), розформованої у 2004р. без правонаступників військовою частиною НОМЕР_1 Військово-морських Сил ЗС України. Вказував, що квартири оформлювались на віртуальних осіб (тих, яких не існує в об`єктивній реальності), використовувались за призначенням не більше 5 років, потім протягом 5 років забезпечувався режим нерозголошення факту здійснення на їх базі ОРД. Лише через 10 років вони мали передаватись власникам місцевим органам влади.

Вказував, що квартира по АДРЕСА_3 за клопотанням невідомої посадової особи Одеська міська рада у 1994 році передала це житло для розподілу не до КЕВ Одеського гарнізону, а безпосередньо до військової частини НОМЕР_3 , в результаті чого вона опинилась поза обліками квартирно-експлуатаційних органів МО України. Зазначена військова частина розподілила дану квартиру на особу, якої не існує, - ОСОБА_3 ; організовувала виготовлення на нього посвідчення військовослужбовця та паспорту громадянина України; отримала у Суворовському райвиконкомі м. Одеса ордер на вселення на житлову площу. Вказував, що за дорученням в/ч НОМЕР_3 ( НОМЕР_1 ) роль неіснуючого в дійсності наймача квартири (гр. України ОСОБА_3 ) протягом 10 років виконував один з її військовослужбовців. 30 грудня 1999 року закінчились строки безпечного використання об`єкту за прямим призначенням, незважаючи на те, що його експлуатація в інтересах ОРД продовжувалася й надалі. Утримання житла до грудня 1999 року (протягом 5 років) здійснювалась в/ч НОМЕР_1 за кошти, що виділялись для цього в/ч НОМЕР_4 ; з січня 2000 року остання припинила бюджетне фінансування об`єкту та зняла його з бухгалтерського обліку.

Позивач посилався на те, що у жовтні 2000 року командир військової частини запропонував йому вселитись разом із родиною на жилу площу з умовним найменуванням «службова квартира АДРЕСА_4 ) і проживати в ній без реєстрації та за умови погашення боргів по її утриманню за власні кошти за попередній період і оплати всіх платежів щодо житла у майбутньому на ім`я гр. України ( ОСОБА_3 ), який за документами є її наймачем. Вказував, що з огляду на відсутність у його сім`ї житла у м. Одесі та реальні перспективи отримання ордеру на проживання у цій квартирі в майбутньому після скасування грифу таємності у квітні 2006 року він погодився.

Оперативним наказом командира в/ч НОМЕР_1 №015 від 27.10.2000 року (рішення про розсекречування мало бути прийнятим до 27 квітня 2006 року) СК №28 ( АДРЕСА_1 ) віднесено до категорії об`єктів, які тимчасово не використовуються для оперативної служби. Цим же документом йому, позивачу, з 01.11.2000 року було дозволено проживати в цій квартирі разом із родиною; з цієї дати він погасив існуючу заборгованість та почав утримувати житло за власні кошти, сплачуючи їх на прізвище зареєстрованої в ньому особи.

Із причин реформування в/ч НОМЕР_1 накази, що стосуються використання об`єкту, здано до архіву в/ч НОМЕР_4 у вересні-жовтні, а формуляри на службові квартири, у тому числі і на СК №28, надіслано до ГУР МО таємною поштою у жовтні 2004 року.

У 2002 році начальником ГУР МО було прийнято рішення про передачу частин квартир неофіційного умовно службового житлового фонду частин оперативного підпорядкування в особисту власність оперативних офіцерів та членів їх сімей, які на них проживають. До в/ч НОМЕР_1 зі служби ОАР ГУР (14 служба, колишня 11 служба в/ч НОМЕР_4 ) надіслано документ за вих.№114/4/086 від 25.02.2003 року, який рекомендував розпочати підготовку до переоформлення СК на осіб, які в них проживають і утримують об`єкти за власні кошти.

Вказував, що 03 березня 2003 року відбулося засідання житлової комісії (протокол №3) в/ч НОМЕР_1 , яка гласно розглянула заяви претендентів на квартири про надання їм житла та саме йому, полковнику ОСОБА_1 як першому в черзі «першочерговиків» в/ч, була розподілена двокімнатна квартира по АДРЕСА_3 . Увесь пакет необхідних документів для прийняття рішення було відправлено до ГУР МО; посилався, що згодом з невідомих причин цю роботу було припинено.

У подальшому, 12 липня 2004 року, начальник ГУР МОУ видав наказ №0052/111 про прийняття на керівництво від військових частин оперативного підпорядкування, що розформовуються, усіх службових квартир разом із документами на них та майном, яке в них знаходиться. Проте наказ не доводився ні до Командувача, ні до начальника штабу, ні до начальника розвідки, ні до начальника Морського розвідувального центру ВМС ЗС України. На думку позивача, з огляду на відсутність між ГУР МО та в/ч НОМЕР_1 ВМС ЗС України відносин правонаступництва, такий наказ для військової частини є недійсним; має бути наказ МО України. Тому будь-яке майно до в/ч НОМЕР_4 за актами прийому-передачі не передавались.

На початку жовтня 2004 року до розвідувального управління ВМС ЗС України (в/ч НОМЕР_5 ) з ГУР МО поступило розпорядження про передачу формулярів СК разом із додатками до них до однієї з структур в/ч НОМЕР_4 . Позивач вказував, що за вказівкою свого начальника він розпорядився відправити документи поштовим зв`язком; висилаючи дані документ на нього та особу, на яку воно оформлене, позивач був упевнений, що квартира за посередництва в/ч НОМЕР_4 стане переоформленою на членів його родини.

Посилався на те, що у грудні 2004 року збіг термін утримання в таємниці факту попереднього використання умовно службового житла в інтересах оперативно-розшукової діяльності (ОРД), між тим в/ч НОМЕР_4 не звернулась до Одеської міської ради та не повідомили про припинення використання вказаної квартири із попереднім призначенням та про віртуальність особи наймача квартири, про обставини заселення на жилу площу його родини та утримання вказаної квартири за рахунок позивача.

Вказував, що відразу після звільнення у запас, маючи право на позачергове отримання житла, 15 грудня 2004 року, він звернувся до командира в/ч НОМЕР_4 з клопотанням про сприяння в узаконенні його проживання на жилій площі за адресою: АДРЕСА_1 , але відповіді центральна розвідувальна установа так і не надала.

Вважає, що з 27.04.2006 року в/ч НОМЕР_4 мала б за сприяння місцевої влади м. Одеса легалізувати житло шляхом виведення із використання паперів вигаданої особи, та оформлених на неї документів на права вселення в квартиру і проживання в ній і переоформити житлову площу на позивача з його членами родині. Між тим, вказаного зроблено не було та за весь час проживання його родини у спірній квартирі не було вирішено питання щодо укладення з ним відповідного договору найму. Вказував, що на даний час він із дочкою ОСОБА_4 перебував на квартирному обліку у в/ч А2238 Одеського гарнізону; проте у зв`язку з тим, що офіцер на вимогу КЕВ м. Одеси не надав до установи детальної інформації щодо помешкання, де проживає позивач, та її власника чи наймача, та його незаконно тимчасово (з правом поновлення що вже триває 9 років) виключено з трьох видів гарнізоних черг. З огляду на те, що його родина проживає в спірній квартирі більше 17 років, проте з ним не було укладено відповідний договір найму житла, а тому існують перешкоди у приватизації житла, вважає, що такими діями порушуються його права та законні інтереси.

Вважає, що договір найму житла, укладений з віртуальною особою ОСОБА_3 , має усі ознаки абсолютної недійсності за законом, тобто є нікчемним, а не існуюча особа підлягає зняттю з реєстрації.

Провадження по справі було відкрито ухвалою суду від 26.12.2016 року.

Із 13.02.2017 року по 13.11.2020 року провадження у справі було зупинено до розгляду Приморським районним судом м.Одеси цивільної справи №522/31215/13-ц за позовом Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Одеської міської ради про виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення (суддя Загороднюк В.І.).

Ухвалою суду від 13.11.2020 року провадження у справі було поновлено та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 14.01.2021 року.

У підготовче засідання призначене на 14.01.2021 року ОСОБА_1 не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті. Також в заяві просив справу розглядати за його відсутністю.

Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заяв щодо розгляду справи за їх відсутністю суду не надали.

Ухвалою суду від 14.01.2021 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 21.04.2021 року.

Через неявку сторін, розгляд справи 21.04.2021 року був відкладений на 30.06.2021 року.

До суду 30.06.2021р. надійшло клопотання представника міської ради Хаматуліної О.С., згідно якого просила справу передати за підсудністю до Суворовського районного суду м. Одеси із посиланням на те, що спір не підсудний Приморському районному суду м. Одеси, оскільки виник із приводу нерухомого майна, розташованого в Суворовському районі м. Одеси.

У судовому засіданні 30.06.2021 року були присутні позивач, який заперечував проти вищевказаного клопотання та просив відмовити, посилаючись на те, що провадження у справі відкрито вже більше 5 років та не має майнових претензій за позовом.

Представник міської ради Хаматуліна О.С. подане клопотання підтримала та просила задовольнити. Інші учасники не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, із урахуванням думки присутніх осіб, положень ст. 223 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності представників третіх осіб, сповіщених належним чином.

Ухвалою суду від 30.062.2021 року в задоволенні клопотання представника міської ради щодо передачі справи за підсудністю було відмовлено.

У судовому засіданні 30.06.2021 року позивач позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити. Представник міської ради заперечувала, посилаючись на те, шо вони не є належними відповідачами по справі.

Після пояснень сторін, по справі було оголошено перерву до 09.09.2021 року.

До суду 25.08.2021 року позивачем надано додаткові пояснення по справі (а.с.1-46, т.2), згідно яких зазначив, що факт того, що ОСОБА_3 є вигаданою особою та існує лише на складених людьми паперах, визнається Одеським прокурором із нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України в його позові у справі № 522/31215/13-ц. Вказував, що у жовтні 2004 року паспорт нібито існуючого воєнного ОСОБА_3 та ордер на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_3 №177 серії СР від 25.10.1994 року були видані йому, ОСОБА_1 , під підпис. У грудні 2004 року представником ГУР МОУ вказаний документ був вилучений у позивача, так у подальшому він дізнався документ знищений, проте залишилась реєстрація ОСОБА_3 за документом. Під час розгляду справи №522/31215/13-ц було встановлено, що вказаний ордер житло № НОМЕР_6 серії СР від 25.10.1994 року у в/ч НОМЕР_4 втрачено (загублено) та в ГУР МОУ виготовлено новий примірник паспорту на гр. ОСОБА_3 .. Оскільки ОСОБА_3 ніколи не існувало в реальності, останній не народжувався, а отже і не має фізичної правоздатності та не міг укладати спірні договори.

У своїх поясненнях позивач посилався на те, що з 01 січня 2000 року Головне управління розвідки МОУ припиняє фінансування утримання оперативного об`єкту у вигляді двокімнатної квартири у АДРЕСА_1 , оформленого на віртуальну особу « ОСОБА_3 » та квартира мала бути виведена з експлуатації в оперативних інтересів. Проте зазначеного зроблено не було та не зважаючи на те, що його родині оперативним наказом командира в/ч НОМЕР_1 №015 від 27.10.2000 року було дозволено проживати у даній квартирі, відповідного договору найму укладено не було. З 01 січня 2000 року позивачем було погашено існуючу заборгованість по квартирі та за власний рахунок здійснювалось утримання житла на прізвище особи, зареєстрованої у ній. У 2002 році у ході реформування виконкому Одеської міської ради було ліквідовано управління з питань розподілу та реалізації житла без правонаступництва та справи щодо оперативних квартир були знищені. 03 березня 2003 року відбулось засіданні житлової комісії (протокол №3) в/ч НОМЕР_1 та позивачу було розподілена спірна квартира. Весь пакет документів із резолюцією командира військової частини був направлений до ГУРМО, проте дану роботи щодо виділу та оформлення квартир так закінчено і не було. Посилався на те, що договір найму з неіснуючою особою був укладений заднім числом у неробочий (святковий) день 01 травня 2004 року з посиланням на ордер, термін дії якого сплив майже 10 років тому (ще 23.11.1994 року). До теперішнього часу право позивача на спірну квартиру не було легалізовано, що на думку позивача є порушенням його прав та інтересів.

У судовому засіданні 09.09.2021 року суд протокольно задовольнив клопотання представника міської ради та долучив до матеріалів справи лист БТІ від 17.08.2021 року, лист Суворовської районної адміністрації від 08.09.2021 року.

Також був присутній позивач, який позовні вимоги підтримав, просив відкласти розгляд справи з наданням часу на ознайомлення з доказами, поданими представником міської ради.

По справі було оголошено перерву до 16.11.2021 року.

Позивачем 20.09.2021р. та 04.11.2021р. до суду були надані додаткові пояснення за позовом.

У судовому засіданні 16.11.2021 року був присутній позивач ОСОБА_1 , який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, та представника відповідача ОСОБА_6 , яка заперечувала проти позову та просила відмовити.

Інші учасники у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду не повідомили.

У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Верховний Суд у постанові від 1жовтня 2020року у справі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

З урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, належного сповіщення сторін, а також відсутність доказів поважності причин неявки, суд ухвалив розглядати справу за відсутності представників третіх осіб, сповіщених належним чином.

Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 17 червня 1994 року рішенням Виконавчого комітету Суворовської райради народних депутатів №404 було затверджено протокол засідання суспільної комісії з житлових питань від 27.05.1994 року та від 10.06.1994 року стосовна надання житлової площі за адресою АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_3 (в/ч НОМЕР_3 ) (а.с.23, т.2).

25 жовтня 1994 року Суворовською райрадою народних депутатів гр. ОСОБА_3 (склад сім`ї дві особи) було видано ордер №177 на вказану квартиру АДРЕСА_5 (а.с.229, т.1) (а.с.25, т.2).

Зазначена квартира на момент надання її в користування гр. ОСОБА_3 була службовою та знаходилась у розпорядженні Головного управління Міністерства оборони України.

Також згідно матеріалів справи встановлено, що позивач по справі - офіцер запасу ОСОБА_1 із вересня 1975 року по грудень 2004 року проходив службу у Збройних Силах, ветеран військової служби. Згідно наказу Міністерства оборони України від 03.12.2004 року №1086, позивач був звільнений із військової служби у запас за п.67, підпункту «в» (у зв`язку зі скороченням штатів) (а.с.31, т.1).

Згідно витягу із наказу Міністерства оборони України від 14.12.2004 року №549, позивач був звільнений із виключенням зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського РВК м. Одеси. Позивач був звільнений у зв`язку з реформуванням ЗСУ із залишенням на квартирному обліку для почергового отримання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України (а.с.32, т.1).

Матеріали справи не містять доказів щодо отримання позивачем будь-якого житла.

Реєстрація місця проживання позивача вказана за колишньою (вже розформованої) військовою частиною НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_6 (дата прописки 10.02.2004 рік).

Між тим, на теперішній час (з 2000 року) родина Письменних (позивач разом із дружиною ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_2 ) проживає у квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї та прописку ) від 05.12.2007 року (а.с.41, т.2), особовий рахунок у даній квартирі відкрито на гр. ОСОБА_3 (дата прописки ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а ОСОБА_2 числиться як «піднаймач». Судом також встановлено, що в даній квартирі з 2000р. фактично ОСОБА_3 не проживає.

Суд вбачає, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/31215/13-ц за позовом Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Одеської міської ради, про виселення х жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Спір стосувався квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року позов Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України було задоволено; вирішено питання про виселення родини Письменних із вказаної квартири (а.с.107-110, т.1).

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2017 року скасовано, постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.127-128, т.1).

На даний час касаційне провадження за скаргою Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України по даній справі розглянуто не було.

Між тим, у відповідності до ст. 384 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судами за розглядом справи №522/31215/13-ц, що підтверджується також матеріалами наявними у даній справі, встановлено, що згідно витягу з протоколу № 3 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 03.03.2003 року постановили: клопотати перед командиром військової частини НОМЕР_4 про дозвіл на переоформлення службових квартир офіцерам в/частини НОМЕР_1 , які досягли граничного віку перебування на військовій службі, або мають вислугу 25 календарних років та проживають в них: у т.ч.полковнику ОСОБА_1 2 кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (житлова площа 30,59 кв.м.) Склад сім`ї 3 особи(т. 1, а.с.47, справа №522/31215/13-ц) (а.с.37, т.2).
Як вбачається з листа Головного управління розвідки № 222/1Д/72 від 19.02.2014 року службовим розслідуванням встановлено, що нецільове використання жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , стало можливим через перевищення службових повноважень колишнім керівництвом розвідувального підрозділу у місті Одеса, яке у 2000 році своїм наказом дозволило полковнику ОСОБА_1 тимчасово проживати у зазначеному жилому приміщенні та недбале ставлення до військової служби прямих начальників, які тривалий час не вживали заходів щодо усунення нецільового використання цього жилого приміщення (т. 1, а.с.96, справа №522/31215/13-ц) (а.с.46, т.2). Як вбачається з листа заступника начальнику ГУР МОН України, адресованого Одеському прокурору з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, за результатами перевірки факту нецільового використання жилого приміщення: АДРЕСА_1 через перевищення службових повноважень колишнім керівництвом розвідувального підрозділу в м. Одеса, яке в 2000 році своїм наказом дозволило полковнику ОСОБА_1 проживати в зазначеному приміщення було винесено процесуальне рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 та керівництва розвідувального центру в м. Одеси за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 424 КК України та їх прямих начальників за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 425 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (т. 1, а.с.96 справа №522/31215/13-ц).
Отже, суд апеляційної інстанції за розглядом справи №522/31215/13-ц дійшов висновку, що фактично вселення ОСОБА_2 у спірне житло відбулось на підставі наказу керівництва розвідувального підрозділу, а отже (з врахуванням специфіки правового статусу спірного об`єкту) були наявні підстави для вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру.

Між тим, відповідно до листа в/ч НОМЕР_4 від 01.07.2011 року на ім`я ОСОБА_1 повідомлено про відсутність правових підстав позитивно вирішити питання надання у користування службової квартири за вищевказаною адресою.

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач просив, зокрема, визнати недійсним та скасувати договір найму квартири, укладений з віртуальною особою ОСОБА_3 ; визнати ОСОБА_3 таким, що не має права користуватись спірною квартирою; визнати за позивачем та його донькою право користування даною квартирою, а також зобов`язати Одеську міську раду укласти із позивачем договір найму вказаної квартири.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Пунктом першим статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Між сторонами виник спір з приводу найму та піднайму квартири. Ці правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР та ЦК України.

Верховний суд неодноразово висловлювався про те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Вказана правова позиція узгоджується із Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі № 182/7347/18 та Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17.

За ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією(а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.

Згідно положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

У матеріалах справи наявні копія паспорту серії НОМЕР_7 від 23.11.2001 року (а.с.7, т.2) на ім`я гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копія посвідчення особи серії НОМЕР_8 від 14.11.1993 року (а.с.6, т.2), дійсність яких належним чином не спростована.

Також, у матеріалах справи наявна копія договору найму житла у будинках комунального житлового фонду від 01 травня 2004 року, укладеного КП «Дирекція єдиного замовника «Північне» виконавчого комітету Одеської міської ради з ОСОБА_3 , на квартиру АДРЕСА_5 (а.с.26. т.2).

Отже, договір найму з ОСОБА_3 був укладений вже на час проживання позивача у спірній квартирі.

Окрім того, згідно листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 16.05.2014 року (а.с.11, т.2), документи, що були підставою для прийняття вищевказаного рішення від 17.06.1994 року, а також документи відділу та розподілу житлової площі Одеського міськвиконкому на зберігання до департаменту не надходили.

Згідно листа Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.07.2021 року (а.с.227, т.1), відомості щодо укладення договору найму з гр. ОСОБА_7 на житлове приміщення за адресою : АДРЕСА_1 , у райадміністрації відсутні.
Згідно листа КП «БТІ» Одеської міської ради від 09.07.2021 року (а.с.226, т.1), станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано. Також повідомлено, що інвентаризаційна справа на вказану квартиру також не зареєстровано.

Відсутність приватизації вказаної квартири також підтверджується листом КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради від 26.07.2021 року (а.с.228, т.1).

Зважаючи на викладене, з огляду на те, що у матеріалах справи наявні документи щодо особи ОСОБА_3 , дійсність яких не спростована належним чином, то суд приходить до висновку про недоведеність обставин щодо віртуальності вказаної особи.

Крім того, позовні вимоги стосуються самого ОСОБА_3 , проте позивач будь-які вимоги до вказаної особи не пред`явив. При цьому, чинним законодавством не передбачено вимог до віртуальної особи та будь-яких доказів у підтвердження цього суду не надано.

Окрім того, судом не встановлено існування відповідного договору найму житлового приміщення, укладеного з ОСОБА_3 , а позивачем також не визначено конкретного договору, який він просить визнати недійсним та скасувати, а отже суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Із приводу визнання права позивача та його доньки на користування спірною квартирою суд виходить із наступного.
Суд вбачає, що донька позивача є повнолітньою особою, між тим по справі ні позивачем, ні третьою особою, не залучена, а отже суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо прав та інтересів доньки позивача, яка не є учасником справи.

Із приводу прав позивача на користування спірною квартирою та зобов`язання укласти з ним договір найму суд враховує наступне.

Основні положення, що регулюють правовідносини за договором найму (оренди), встановлені у главах 58 «Найм (оренда)» та 59 «Найм (оренда) житла» Цивільного кодексу України (далі Кодекс). Вимоги глави 59 Кодексу стосуються договорів найму (оренди) приміщень, які мають чітко визначене цільове призначення для проживання. Тому, при укладенні договору найму (оренди) житла слід керуватися положеннями глави 59 Кодексу, які є спеціальними щодо положень глави 58 Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 810 Кодексу за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державноїабокомунальноївласності, встановлюється законом.

Відповідно до ст.5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Також, здача квартири у піднайом дозволяється лише з дозволу наймодавця, яким відповідно до чинного законодавства України є виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті, що управляють житловим фондом місцевих Рад та здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення.

Згідно ст. 143 Конституції України, територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі ст. 11 вищевказаного закону, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Згідно зі ст.60 ЖК України, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено повноваження виконавчого комітету в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку. До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема делеговані повноваження з обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням.

Згідно ст. 14 ЖК Української РСР виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території області (міста республіканського підпорядкування):

1) здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30);

2) керують житловим господарством, підпорядкованими підприємствами, установами та організаціями цієї галузі, забезпечують комплексний розвиток житлового господарства;

3) здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад (частина перша статті 18) і забезпечують його схоронність, правильну експлуатацію, капітальний і поточний ремонт;

Виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів вирішують й інші питання в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно із ст.15 Житлового кодексу виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад народних депутатів на території району, міста, району в місті: здійснюють управління житловим фондом місцевих рад; здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов; приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради та видають ордери на жилі приміщення.

Отже, до компетенції органу виконавчої влади віднесено питання укладення з громадянами окремих договорів найму житлового приміщення, що належить до комунальної власності, тобто саме на Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради покладено обов`язок щодо укладення зі стороною по справі окремих договорів найму спірного житлового приміщення.

Між тим, виконавчий орган Одеської міської ради в особі Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради залучений по справі в якості співвідповідача не був, окрім того позивач наполягав на тому, що саме Одеська міська рада є належним відповідачем по справі.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абз.1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

У відповідності до абз.8 постанови пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Отже, неналежне визначення сторін у позові є самостійною підставою для відмови у позові.
Відповідна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 307/2201/15-ц.
Суд вбачає, що у рамках даного спору ОСОБА_1 пред`явлено вимоги до Одеської міської ради, не зважаючи на те, що повноваження щодо укладення договорів найму спірного приміщення належать Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про залучення яких позивачем не заявлялось, тому суд приходить до висновку, що позов в частині вимог щодо визнання права користування та укладення договору найму квартири пред`явлено до неналежного відповідача.
Враховуючи принцип змагальності та диспозитивності, суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог, і право обирати спосіб захисту порушеного права чи інтересу закон покладає на позивача.

У межах обраного позивачем способу захисту його права на житло, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.
На підставі викладеного та керуючись ст. 11, 15-16, 319, 321, 327, 402-404 ЦК України, ст.ст.1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 55, 59, 76-81, 82, 89, 95, 141, 209, 210, 223 ч.3, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 29.11.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.