Дата документу 09.11.2021 Справа № 313/254/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 313/254/21 Головуючий у 1 інстанції: Нагорний А.О.
№ 22-ц/807/3044/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення боргу за договором позики, пені та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення суми боргу за договором позики від 22.08.2018 р. в розмірі 8 000 (вісім тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 30.01.2020 р., - складає суму в розмірі 198 800 грн., 0,5% пені від простроченої суми за кожен день прострочення в сумі 6 440,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 30.01.2020 р., - складає суму в розмірі 160 034,00 грн., моральна шкоду за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання, в сумі 80 500,00 грн. та судові витрати в сумі 4 393,34 грн.

Під час судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги: сума боргу за договором позики від 22.08.2018 р. в розмірі 8 000 (вісім тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 04.08.2020 р., - складає суму в розмірі 221 920,00 грн ., 0,5% пені від простроченої суми за кожен день прострочення в сумі 6 440,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 04.08.2020 р., - складає суму в розмірі 385031,20 грн., моральну шкоду за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання, в сумі 173 500,00 грн.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 22.08.2018 р. розмірі 8 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 04.08.2020 р., - складає суму в 221 920,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , 0,5% пені від простроченої суми за кожен день прострочення в сумі 8 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на 04.08.2020 р., - складає суму в розмірі 221 920,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , моральну шкоду за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання, в сумі 173 500, 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5 428,45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , витрати на надання професійної правничої допомоги на суму 7 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов в частині стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами виникли відносини з позики, які були впорядковані шляхом укладення розписки.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 22.08.2018 р. сторони уклали договір позики, відповідно до якого відповідачу була надана та ним отримана грошова сума в розмірі 8 000,00 доларів США, з терміном повернення коштів - до 22.08.2019 р.

На підтвердження факту укладення договору позики відповідач власноручно 22.08.2018 р. написав розписку.

Станом на дату звернення з даним позовом відповідач в зазначений строк борг не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав. Сума неповерненого боргу, на день звернення до суду, складає 8 000,00 (вісім тисяч чотириста доларів США) доларів США.

Згідно з положеннями ст.ст. 1046,1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції у справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 р. Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Заперечуючи проти позову, відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що договір позики є недійсним та він оспорював його, але суд не об`єднав ці позови в одне провадження.

Погоджуючись з тим, що зазначені позови містять взаємовиключні вимоги, разом з тим, судова колегія виходить з того, що наразі зазначена обставина не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, позаяк справа про визнання недійсним договору позики вже розглянута судом та у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 2 листопада 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін ( Справа № 22-ц/807/3046/ Є.У.№ 313/1332/20 ).

При цьому Апеляційний суд констатував, що посилання в апеляційній скарзі на те, що кошти за договором позики ОСОБА_1 не отримав, договір позики і розписку про отримання коштів він підписав, так як відповідачі пообіцяли передати йому кошти після передачі землі в оренду, належними і допустимими доказами не підтверджені.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Виходячи з вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Як зазначив суд першої інстанції, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику (ВПВС справа № 373/2054/16-ц, 16.01.19)

За розпискою відповідач зобов`язаний до умов позики повернути позивачу 8 000,00 (вісім тисяч) доларів США, але взяті на себе зобов`язання щодо повернення вказаної суми в установлений строк не виконав.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд першої інстанції при здійсненні розрахунку виходив з інформації про офіційний курс гривні до долара США, який складає 27,7365 (27,74) гривень за 1 долар США. Таким чином борг за договором позики судом було визначено у розмірі 221 920,00 грн.

При апеляційному розгляді відповідач посилався на те, що у розписці про отримання грошових коштів сума зазначена в умовних одиницях без конкретизації того, що розуміється під умовною одиницею, а відтак позов не може бути задоволено.

Судова колегія вважає, що зазначення у борговій розписці про отримання відповідачем від позивача грошових коштів в умовних одиницях не виключає виникнення зобов`язань за договором позики та не свідчить про відсутність у відповідача обов`язку щодо повернення позики.

В ухвалі від 26 квітня 2021 року (справа № 766/6541/214, провадження № 61-3081ск20) Верховний Суд зробив висновок про те, що визначення у борговій розписці валюти в умовних одиницях, під якими сторони розуміли долари США, за усіма встановленими обставинами справи є очевидним для будь-якої розсудливої та добросовісної особи.

До того ж у даній справі посилання на те, що під умовними одиницями розуміються саме долари США зазначено у письмовому договорі позики.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово "позика", адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Відтак суд першої інстанції зробив правильний висновок про доведеність позовних вимог в частині того, що з відповідача підлягає стягненню 8 000,00 (вісім тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 04.08.2020 р., - становить суму в розмірі 221 920,00 грн.

Також правильними є висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача пені за прострочення повернення позики.

Відповідно до ч.1, 3 ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Розмір пені, що підлягає стягненню, суд першої інстанції визначив з розрахунку суми боргу та кількості днів прострочення та дійшов вірного висновку про те, що пеня за прострочення виконання грошового зобов`язання складає 385 031,20 грн.

Також судом першої інстанції правомірно з врахуванням вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшено розмір пені (385 031,20 грн.). тому що він значно перевищує суму боргу щодо стягнення тіла позики (221 920,00 грн.).

Тож в цій частині оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону та не підлягає скасуванню.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо визначення розміру моральної шкоди.

Дійсно сторони обумовили у договорі можливість стягнення моральної шкоди та це не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Разом з тим, згідно умов п.9 Договору позики від 22.08.2018 р. сторони визначили, що у випадку прострочення позики Позичальник відшкодовує Позикодавцеві моральну шкоду у розмірі 500,00 грн. за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Тобто, сторони домовилися та визначили моральну шкоду, як вид відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Фактично розрахунок моральної шкоди у договорі, який пов`язаний з вирахуванням його у еквіваленті до суми боргу та кількості днів прострочення, є тотожним поняттю неустойки, а відтак встановлює подвійну відповідальність поряд з застосуванням пені.

Судова колегія вважає, що стягнення моральної шкоди, передбачене договором, умови якого порушуються відповідачем, не виключається, але розмір її має визначатися виходячи з того, які фактично зазнав позивач немайнові незручності та моральні страждання з урахуванням наданих ним доказів.

Тож враховуючи фактичні обставини справи, доводи позивача про ступінь та характер моральних страждань, судова колегія вважає що на відшкодування моральної шкоди на користь позивача підлягає стягненню 10 000 гр. та зазначена сума з урахуванням договірного характеру відносин та вимог розумності і справедливості, буде належною компенсацією моральних страждань, завданих позивачеві.

В іншій частині оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року по цій справі скасувати в частині стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 10 000 гр. ( десять тисяч гр).

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков