Провадження № 4-с/761/126/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Мальцева Д.О.

за участю секретаря Колодяжного В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи головний державний виконавець Міщенко Лариса Миколаївна Києво-Святошинського відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області, стягувач ОСОБА_2 на дії державного виконавця, скасування постанов та зобов`язання закінчити виконавче провадження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - скаржник, боржник)звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із скаргою на дії працівників Києво-Святошинського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області в особі державного виконавця Міщенко Л.М. та керівника відділу Кравчука М.В., відповідно до якої просив скасувати постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанову про витрати виконавчого провадження та зобов`язати виконавчі органи закінчити виконавче провадження № 52471843, керуючись ст. 40 Законом України «Про виконавче провадження» з відповідними наслідками, заінтересована особа - ОСОБА_2 (далі по тексту - стягувач),

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у Києво-Святошинському відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області перебували матеріали виконавчого провадження № 52471843 з примусового виконання виконавчого листа № 2-13078/10 від 18.02.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором. При цьому після відкликання банківської ліцензії у ПАТ КБ «Надра», виконавець не повернув виконавчий лист без виконання стягувачу. При цьому виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника від 27.12.2018 за заявою ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., яка на той момент склала повноваження. У подальшому право вимоги за кредитним договором перейшло до ОСОБА_2 . При цьому, фактично примусового стягнення коштів, присуджених судом у рамках виконавчого провадження з боржника на користь стягувача не відбулось. Однак державний виконавець Міщенко Л.М. під керівництвом начальника відділу Кравчука М.В. виніс постанову про стягнення виконавчого збору та відшкодування витрат виконавчого провадження. Скаржник вважає, що вказана постанова є такою, що винесена з порушенням норм чинного законодавства, оскільки виконавець не мав підстав її виносити, так як фактичне виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження не відбулось. При цьому, за заявою нового стягувача ОСОБА_2 від 18.10.2019 виконавче провадження було закрито.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справу повідомлені належним чином.

В силу положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З огляду на наведене суд вирішив продовжити розгляд справи за відсутності учасників справи.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

У судовому засіданні встановлено, що 03.10.2016 державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у м. Києві було відкрите виконавче провадження № 52471843 щодо виконання виконавчого листа № 13078/10, виданого 18.02.2013 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. боргу у сумі 1 768 218, 70 грн.

27.12.2018 виконавець наклав арешт на кошти боржника.

06.11.2019 виконавець своєю постановою замінив сторону виконавчого провадження з ПАТ «КБ «Надра» на ОСОБА_2 .

Крім того, 06.11.2019 виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 176 821, 87 грн., а також постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 469, 00 грн.

06.11.2019 виконавець своєю постановою повернув виконавчий документ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа.

17.02.2020 виконавець своєю постановою зняв арешт з коштів боржника та майна боржника.

Також із вказаних постанов від 17.02.2020 вбачається, що виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачено у повному обсязі.

Так, згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» /в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин/, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо , зокрема, стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

При цьому положеннями ч. 2 ст. 42 Закону передбачено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Згідно з ч. 1-2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно ч. 4 ст. 27 Закону, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Крім того, відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже положеннями ч. 5 та ч. 9 ст. 27 Закону визначений перелік умов, за яких виконавчий збір не стягується, зазначений перелік є вичерпним і не містить в собі такої умови для звільнення від стягнення виконавчого збору як повернення виконавчого документу стягувачу без фактичного виконання рішення суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, згідно ч. 1 ст. 42 Закону, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

З огляду на зазначене, у державного виконавця були підстави для винесення постанови від 06.11.2019 про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 176 821, 87 грн., а також постанови від 06.11.2019 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 469, 00 грн.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 8) визнання боржника банкрутом; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; 14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; 15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; 16) погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Враховуючи положення п. 1 ч. 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, і також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Зазначені висновки відповідають судові практиці Верховного Суду (постанова від 12.08.2020 у справі № 569/17603/18, від 15.09.2021 у справі № 323/642/20).

За таких обставин, відсутні підстави і для зобов`язання державного виконавця закінчити виконавче провадження на підставі ст. 39 Закону та застосувати наслідків, передбачені ст. 40 Закону, оскільки повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою не позбавляє останнього права повторно звернутись із вказаним виконавчим документом до органів державної виконавчої служби для його примусового виконання.

З огляду на зазначене, скаржником не доведено тієї обставини, що державний виконавець діяв у порушення норм чинного законодавства, як не доведено і того, що керівник Києво-Святошинського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області Кравчук М.В. якимось чином порушив права скаржника.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Згідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічні положення містяться і в ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За вимогами ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права і свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, оскільки незаконність та протиправність державного виконавця не підтвердилась у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 447 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи головний державний виконавець Міщенко Лариса Миколаївна Києво-Святошинського відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області, стягувач ОСОБА_2 на дії державного виконавця, скасування постанов та зобов`язання закінчити виконавче провадження - залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Повний текст ухвали складено 28.12.2021.

Суддя: