ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/941/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 308030000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Дикун С. І.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника апелянта ОСОБА_1

ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2021 року (ухвалене суддею Герчаківською О.Я., повний текст якого складено 14 червня 2021 року) у цивільній справі № 607/18049/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Управління у справах сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на підставі договору дарування житлового будинку від 03 листопада 2001 року на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 не проживає в даному будинку більше десяти років без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла та прибудинкової території участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод в користуванні житлом позивач відповідачці не чинив. Реєстрація відповідачки порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, адже за таких обставин, він позбавлений можливості оформити субсидію тощо. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 більше десяти років проживає постійно із членами своєї сім`ї в АДРЕСА_2 , вона втратила право на користування житлом позивача.

29 грудня 2020 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Управління у справах сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, у якому просила зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод в користуванні нею та її дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_5 будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та вселити їх в будинок.

Посилалась на те, що вона проживала у будинку по АДРЕСА_1 з часу свого народження. На момент її вселення у даний будинок він належав ще її дідові ОСОБА_6 03 листопада 2001 року будинок був подарований батькові згідно договору дарування, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василишин С. Й. за № реєстру 10255. У спірному будинку вона безперешкодно проживала до літа 2016 року. У цей період між нею та ОСОБА_4 почали виникати гострі конфлікти. 28 червня 2016 року близько 19 год. 05 хв., ОСОБА_4 побив її металевою ключкою для гри у гольф та погрожував членам її сім`ї фізичною розправою, вчинивши кримінальні дії, визначені статтею 125 ККУ. Доказом вчинення злочину є вирок Тернопільського міськрайонного суду від 06 вересня 2016 року № 607/8538/16. Таким чином, з літа 2016 року вона вимушена була внаслідок погроз та фізичного насильства тимчасово виїхати з даного будинку. У подальшому ОСОБА_4 продовжував поводитись дуже агресивно та неадекватно. Перебування ОСОБА_2 в будинку стало небезпечним; вона не могла, не наражаючи себе на небезпеку, зайти до будинку, усі її речі залишились в будинку по АДРЕСА_1 . Відповідачка заходила по спірного будинку лише тоді, коли ОСОБА_4 не було вдома. Протягом 2017 року ОСОБА_4 тривалі періоди перебував на лікуванні в КП Тернопільській обласній клінічній психоневрологічній лікарні. У час його відсутності ОСОБА_2 безперешкодно проживала в будинку разом з дітьми. У серпні 2018 року ОСОБА_4 змінив ключі до дверей будинку та воріт. ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_7 , яка в цей час повернулась із дітьми з відпочинку м. Шаяни Закарпатської області, не змогли зайти до будинку. З даного приводу було зареєстроване звернення до Тернопільського районного відділу поліції ТВП ГУНП в Тернопільській області. На сьогоднішній день ОСОБА_2 та її діти не мають постійного місця проживання та вимушені жити у знайомих, які погодились надати їй тимчасове житло за адресою АДРЕСА_2 . Іншого житла вона не має. Будинок в с. Зарічево Закарпатської обл., про який вказує представник ОСОБА_4 належить зовсім іншій особі ОСОБА_2 , яка не має РНОКПП.

10 лютого 2020 року представник ОСОБА_4 , адвокат Парубій І. М. подав до суду заяву про доповнення підстав позову, у якій зазначив, що ОСОБА_4 як власник будинковолодіння по АДРЕСА_1 прийняв рішення про його продаж разом із земельною ділянкою. Попереднім договором встановлено отримання продавцем авансу за будинковолодіння, а саме за будинок 224 000,00 грн та за земельну ділянку 56 000,00 грн і одночасно передбачено, що у випадку неукладення остаточного договору купівліпродажу отримана сума підлягає поверненню покупцю у подвійному розмірі. Остаточний договір продажу будинковолодіння визначено укласти 05 квітня 2021 року і у випадку його неукладення з підстави не зняття з реєстрації ОСОБА_2 як особи проживаючої в предметі продажу покладе фінансове навантаження на ОСОБА_4 в частині повернення подвійного розміру отриманого авансу. Відтак, ОСОБА_4 матиме право на відшкодування цієї суми з ОСОБА_2 . Рішення про продаж будинковолодіння ОСОБА_4 прийнято у зв`язку з його хворобою та необхідністю дороговартісного лікування за межами України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 7 червня2021 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

Апелянт зазначив, що відповідачка покинула місце проживання в належному йому будинку добровільно і втратила інтерес до помешкання на протязі більше десяти років. Фактичне не проживання ОСОБА_2 в будинку створює йому додаткові витрати у формі відсутності можливості на отримання субсидій та збільшення витрат на оплату комунальних послуг. Суд безпідставно відхилив і додаткову підставу позову, яка була зумовлена укладенням попереднього договору купівлі-продажу. У зв`язку з хворобою та необхідністю дороговартісного лікування він прийняв рішення про продаж будинку і реєстрація відповідачки як проживаючої в будинку перешкоджає укладенню остаточного договору продажу будинковолодіння. Неукладення договору купівлі-продажу з підстави не зняття з реєстрації ОСОБА_2 покладе на нього подвійне навантаження в частині повернення подвійного розміру отриманого авансу. Суд безпідставно відмовив у долученні до матеріалів справи як доказу вимоги ОСОБА_8 від 05.06.2021 року щодо невиконання попередніх домовленостей щодо продажу будинковолодіння, а саме зняття з реєстрації доньки та внуків.

Суд не врахував, що за чоловіком відповідачки ОСОБА_9 зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 327,60 кв.м. по АДРЕСА_3 , в якому фактично відповідачка проживає з чоловіком та дітьми і тому її права на помешкання не порушуються. Вказаний будинок є спільним майном подружжя і відповідачка є власником 1/2 частини будинку, а тому висновок суду що відповідачка не має іншого житла не відповідає фактичним обставинам справи. Крім цього, у власності відповідачки є нежитлове приміщення в АДРЕСА_4 загальною площею 567,2 кв. м. земельна ділянка площею 2 га в Шумському районі та житловий будинок в селі Зарічево Закарпатської області.

Факт не проживання відповідачки в спірному будинку підтверджений актами обстеження місця проживання та поясненнями допитаних свідків однак суд дав їм невірну оцінку. Суд зробив правильний висновок, що ОСОБА_2 не вчиняла жодних дій для вселення в будинок та спроб проживання в ньому та безпідставно відмовив у задоволення позову. Висновок суду про поважність причин непроживання відповідачки в спірному будинку є помилковим, оскільки він визнав свою вину у випадку що стався у 2016 році, який виник з інших причин та після цього не мав наміру чинити будь-які перешкоди у користуванні житлом, однак відповідач сама залишила будинок.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що відповідачка забезпечена житлом в тому ж населеному пункті, будинок є спільним майном подружжя, зданий в експлуатацію, придатний для проживання, повністю облаштований, зроблено гарний благоустрій з дорогим ланшафтним дизайном, огороджений великим кам`яним парканом із добротною металевою художньою ковкою. Про придатність до житла можна дізнатись зайшовши в Гуглмапас та оглянувши фото. Суд першої інстанції у справі зробив суперечливі висновки щодо того що відповідачка з поважних причин не проживала в будинку та що їй не чинились перешкоди у користуванні спірним будинком.

ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнала та пояснила, що вона з поважних причин не проживає в будинку, оскільки в 2016 році батько побив її і вона з метою уникнення конфліктів та непорозумінь проживає в АДРЕСА_3 вони придбали з чоловіком і збудували під час шлюбу будинок, однак в ньому не проживають. З чоловіком ОСОБА_10 вона не проживає близько чотирьох років, він працює в Києві та приїжджає до дітей. Зазначила, що представник не може стверджувати про стан будинку, оскільки будинок загороджений огорожею висотою у три метри. З позовом про визнання права власності на 1/2 частину будинку не зверталась.

Представник ОСОБА_2 , апеляційної скарги не визнала та пояснила, що власником будинку є чоловік ОСОБА_2 і остання з позовом про поділ будинку не зверталась. Презумція спільного майна подружжя може заперечуватись ОСОБА_10 , а тому відсутні підстави стверджувати,. що ОСОБА_11 має інше житло. На її адвокатський запит ОСОБА_12 повідомив, що в будинку частково проводяться ремонтні роботи та деякі переобладнання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 03 листопада 2001 року за реєстровим № 10255 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є рідною дочкою ОСОБА_4 . В позивачки у шлюбі є двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2016 року у справі № 607/8538/16к встановлено, що 28 червня 2016 року близько 19 год. 05 хв. ОСОБА_4 , який перебував в приміщенні ринку «Новий +», що на проспекті Ст. Бандери 72, в м. Тернополі, на ґрунті неприязних відносин в ході словесного конфлікту із своєю дочкою ОСОБА_2 умисно наніс їй близько десяти ударів долонями рук в праву ділянку обличчя, грудну клітку, ліве та праве плече, та обох передпліччях, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження. Вказаним вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень.

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 10817 пацієнт ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні у ТОККГІНЛ з 11 листопада 2016 року по 30 листопад 2016 року. Діагноз: Геморагічний інсульт в лівій гемісфері головного мозку гострий період з помірно вираженою сенсорноамнесзтичною афазією. Змішана (дисциркулятора та дисметаболічна) енцефалопатія з нерізковираженою загально мозковою симптоматикою. ІХС. Стенокардія напруги 2 ФК. Постінфарктний кардіосклероз (гострий Qінфаркт 09.2013р.).Стан після стентування ONCX (2013), стентування PDA 2014 р. СН 1 ст. Гіпертонічна хвороба 3 ст, ст.2 CH1 (NYHA 2). Госпітальна двобічна нижньодолева пневмонія, середнього ступеня важкості, ЛН 1 ст.ст. розрішення. Цукровий діабет, II тип, в стадії медикаментозної субкомпенсації, важкий перебіг.

Згідно актів обстеження місця проживання від 08 березня 2019 року, 07 червня 2019 року, 09 серпня 2019 року, 02 листопада 2019 року, 06 березня 2020 року, 08 травня 2020 року, 07 серпня 2020 року, складених ОСОБА_4 за участі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , встановлено, що на час проведення обстеження та складання даного акту ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 не проживає та її майна і особистих речей в будинку не встановлено. За цією адресою проживає і має постійне місце реєстрації ОСОБА_4 .

Згідно актів опитування сусідів від 21 липня 2020 року та 16 вересня 2020 року комісією в складі діловода сільської ради та сусідів складено акт про те, що 21 липня 2020 року було здійснено перевірку на предмет проживання ОСОБА_2 та встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 , але зі слів власника будинку ОСОБА_4 за вказаною адресою не проживає більше 10 років.

Згідно довідки, виданої виконкомом Великогаївської сільської ради 16 вересня 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителю АДРЕСА_1 про те, що склад його сім`ї: ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка (зареєстрована, за вказаною адресою не проживає).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 230740547 від 03 листопада 2020 року за ОСОБА_2 16 лютого 2017 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на нежитлове приміщення, загальною площею 567,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 ; 14 липня 2015 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 2 га у Кордишівській с/р Шумського рну Тернопільської обл. Також із вказаного витягу вбачається реєстрація права приватної власності на будинок за адресою АДРЕСА_5 за ОСОБА_2 , однак у зв`язку із відсутністю ідентифікаційного коду у особи, за якою зареєстроване вказане майно не можливо встановити дійсність належності вказаного будинку саме відповідачціпозивачці ОСОБА_2 , яка заперечує факт володіння вказаною нерухомістю.

Відповідно до довідки № 80/2020, виданої 08 грудня 2020 року об`єднанням співвласників квартирного будинку «Чайковського 39» ОСОБА_2 на даний час проживає згідно договірних домовленостей разом з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 . На підставі наданої ОСОБА_2 копії паспорта НОМЕР_1 , виданого Тернопільським РВУМВС України в Тернопільській області 17 червня 2005 року, встановлено, що постійним місцем реєстрації є АДРЕСА_1 .

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання, виданих центром надання адміністративних послуг Великогаївської сільської ради, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 ( ОСОБА_17 12 жовтня 2020 року та ОСОБА_18 10 листопада 2020 року).

Відповідно до копій квитанцій ОСОБА_19 здійснювала оплату за телекомунікаційні послуги за адресою АДРЕСА_1 за період січень 2016 року березень 2016 року, травень 2016 року, липень 2016 року, вересень 2016 року, вересень 2017 року, березень 2018 року.

Згідно талонуповідомлення єдиного обліку № 7398 Тернопільського РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 25 листопада 2020 року об 11 год. 13 хв. надійшла заява ОСОБА_2 з проханням спільно із працівниками поліції забрати свої особисті речі із будинку батька ОСОБА_4 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 .

05 лютого 2021 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) укладено попередній договір купівліпродажу нерухомого майна, згідно положень якого Продавець зобов`язується продати та передати Покупцю, а Покупець зобов`язується купити та прийняти від Продавця житловий будинок, з надвірними побудовами і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,2500 га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :02:001:1777, що розташована за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, село Великі Гаї, протягом строку до 05 квітня 2021 року укласти договори купівліпродажу нерухомого майна на умовах, передбачених даним договором (п. 1 договору). Якщо договори купівліпродажу не будуть укладені протягом строку, встановленого в п. 1 даного договору з вини Продавця Продавець зобов`язується повернути покупцю кошти, сплачені ним в рахунок виконання зобов`язання в сумі 280 000,00 грн, а також 10 % від ціни продажу нерухомого майна, тобто від 8 400 000,00 грн, а саме 840 000,00 грн (п. 7 договору).

07 червня 2021 року ОСОБА_4 видана довідка № 014/1001 про те, що він перебуває на стаціонарному лікуванні у ПІТкардіологічному відділенні КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР з 06 червня 2021 року по даний час з діагнозом: IXCпрогресуюча стенокардія (дестабілізація з 06 червня 2021 року після інфарктний кардіосклероз (2013р.) Стентування ОТЛКА2 стенти (20132014 роки) Стенезуючий коронаросклероз, гіпертонічна хвороба III ст. 2 ст, гіпертензивне серце ( дуже високий кардіосимулярний ризик СН II ACT цукровий діабет II тип. Перенесений геморагічний інсульт 2016 році.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 з поважних причин не проживає у спірному будинку, конфлікт між ними триває і вона з метою уникнення конфлікту та непорозумінь проживає в місті Тернополі. Також суд зазначив, що у відповідачки у власності не має іншого житла. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено, що їй чиняться перешкоди в користуванні житлом.

Колегія не погоджується висновками суду першої інстанції щодо первісного позову виходячи з наступного.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд виходив із того, що непроживання відповідача в спірному будинку носить вимушений характер, оскільки між позивачем та відповідачами існує конфлікт, позивач заперечує проти проживання і користування відповідачем будинком, у зв`язку з чим між сторонами склалися неприязні стосунки, що утруднюють їх спільне проживання в спірному будинку.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що суд першої інстанції:

вважаючи, що непроживання відповідача у спірному будинку має вимушений характер через конфлікти з позивачем, не надав оцінку встановлених обставин як поважних/неповажних причин непроживання;

не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів про не допуск відповідача до спірного будинку, складених уповноваженим органом або особою, відсутність підтвердженого факту щодо наявності у будинку речей відповідача, та причин її непроживання;

не встановив причини непроживання відповідача у спірному будинку, саме протягом кількох останніх років до звернення у суд з цим позовом та не зробив належну оцінку їх поважності;

Для вірного вирішення спору суду першої інстанції слід було дослідити обставини справи, які стосувалися часу коли відповідач залишила житло, причин залишення відповідачем житла, вчинення відповідачем будь-яких дій для повернення в житло.

Як встановлено судом з червня 2016 року ОСОБА_2 фактично не користується спірним будинком, причиною чого ОСОБА_2 вказує неприязні стосунки з батьком позивачем у справі.

Однак сам по собі факт неприязних стосунків між сторонами не може свідчити про те, що ОСОБА_2 не проживала у будинку з поважних причин.

Висновок суду про те, що ОСОБА_2 з метою уникнення непорозумінь з батьком не проживала у спірному будинку є помилковим і не може слугувати підставою для визнання поважності причин її не проживання у будинку.

ОСОБА_2 залишила будинок, починаючи з червня 2016 року, до подання позову не проживає у ньому та не користується, не робила спроб та не вживала заходів для проживання у спірному будинку.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що ОСОБА_2 намагалася повернутися в житло, вживала будь-які заходи щодо вселення в тому числі і в судовому порядку.

Якщо особа вважає, що її право на проживання в будинку порушується то вона демонструє своєю поведінкою інтерес до житла, вживає заходів для продовження користування житлом незважаючи на наявність в неї конфлікту з власником житла.

Звернення ОСОБА_2 25 листопада 2020 року із заявою до територіального органу Національної поліції із проханням спільно із працівниками поліції забрати свої особисті речі із будинку батька ОСОБА_4 , колегією суддів оцінюється критично, оскільки таке звернення відбулося фактично через місяць після подання ОСОБА_4 позову до ОСОБА_2 26 жовтня 2020 року.

Вказане свідчить про те, що до моменту звернення ОСОБА_4 в суд ОСОБА_2 не вживала жодних заходів для вселення в будинок чи для отримання доступу до своїх речей, які як вона стверджує знаходяться в будинку.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона інколи оплачувала телекомунікаційні послуги в будинку в період 2016-2018 років, підлягають критичній оцінці, оскільки у вказаний період в будинку проживала її матір ОСОБА_7 , а тому вказані платежі могли бути внесені і на її користь.

ОСОБА_20 здійснювала оплату за телекомунікаційні послуги за адресою АДРЕСА_1 за період січень 2016 року березень 2016 року, травень 2016 року, липень 2016 року, вересень 2016 року, вересень 2017 року, березень 2018 року. Вказані оплати не носять постійного характеру, а тому не є доказами оплати ОСОБА_2 житлово-комунальних послуг по спірному будинку.

В свою чергу доводи про те, що ОСОБА_2 мала можливість навідувати у спірному будинку матір, привозити до нього дітей та залишатися там ночувати свідчать про те, що у ОСОБА_2 все ж таки був доступ як до будинку так і до своїх речей.

В той же час, факт заміни замків в будинку ОСОБА_4 у 2018 році та обмеження ОСОБА_2 у доступі до будинку не знаходить свого підтвердження в матеріалах справи.

Доводи ОСОБА_2 про те, що з літа 2016 року вона вимушена була внаслідок погроз та фізичного насильства тимчасово виїхати з даного будинку та у подальшому ОСОБА_4 продовжував поводитись дуже агресивно та неадекватно, не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено свідками ОСОБА_2 неодноразово відвідували спірний будинок, мала до нього доступ, мала доступ до своїх речей та не зверталася з вимогами про її примусове вселення чи захист її прав.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не має іншого житла суперечить матеріалам справи.

Суд першої інстанції помилково вважав, що наявність іншого житла повинна підтверджуватися саме правостанолюючими документами на житлове приміщення на ім`я ОСОБА_2 .

Як встановлено судом і не заперечується ОСОБА_2 , вона починаючи з 2018 року та на даний час проживає згідно договірних домовленостей разом з двома дітьми ( ОСОБА_5 та ОСОБА_5 ) за адресою АДРЕСА_2 .

Наявність іншого житла в особи чинним законодавством не ставиться в залежність від того, на якій правовій підставі особа користується таким житлом на підставі права власності, цивільних угод, тощо. Важливим є сам факт триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 не вживала заходи щодо повернення в попереднє житло, а фактично набула інше місце проживання вибула для проживання в інше житлове приміщення.

Крім того, як встановлено в суді апеляційної інстанції чоловіком ОСОБА_2 - ОСОБА_9 зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 327 кв.м. по АДРЕСА_3 . Вказана обставина сторонами визнавалася. Таким чином ОСОБА_2 виходячи з норм чинного законодавства є власником 1/2 вказаного житлового будинку.

Доводи про те, що будинок не придатний до проживання колегія суддів оцінює критично виходячи з наступного.

Законодавчі норми України свідчать, що об`єкт не можна використовувати в житлових цілях до тих пір, поки не закінчено будівництво і готовність до експлуатації не підтверджена документально. До цього моменту об`єкт нерухомості вважається будматеріалами на земельній ділянці, а не об`єктом цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 331 ЦК України право власності на будинок виникає з моменту його прийняття до експлуатації і державної реєстрації.

Введення в експлуатацію будинку - це відповідна заява власника про готовність проживати в будинку, тобто використовувати його за призначенням в рамках технічних характеристик з готовністю 100%.

Враховуючи те, що вищевказаний будинок зареєстровано то відповідно до вимог чинного законодавства власник підтвердив те, що будинок придатний для проживання і його використання.

Аналіз вищенаведеного дає можливість апеляційному суду зробити висновок про те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок вказуючи про те, що у ОСОБА_2 відсутнє інше житло.

Колегія суддів апеляційного суду вказує і про те, що рішення суду першої інстанції містить взаємовиключні висновки.

Зокрема відмовляючи позивачу у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 з поважних причин не проживає у спірному будинку, оскільки батько перешкоджає їй у доступі до будинку. В той же час відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено, що їй чиняться перешкоди в користуванні житлом.

Таким чином вказані висновки суперечать один одному та не узгоджуються з мотивувальною частиною рішення суду в частині підстав для відмови в первісному позові.

З вказаних мотивів апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає скасуванню з постановленнм нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 2100, 40 грн сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 ) в користь ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) 2100, 40 грн сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Дикун С.І.