ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1912/21

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1334/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 липня 2021 року (ухвалене о 13:02, повний текст рішення складено 22 липня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на приписи ст. 319, 321, 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовував тим, що він є власником вищевказаної квартири, в якій також зареєстрована ОСОБА_2 . Однак відповідачка з 15.06.2020 в спірній квартирі не проживає та не з`являється, не сплачує комунальні платежі, не здійснює догляд за квартирою. Фактично ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_2 . Добровільно знятись з реєстрації відповідачка не бажає, чим порушує права власності на квартиру позивача. Посилаючись на приписи ст. 319, 321, 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України позивач вважає, що ОСОБА_2 втратила право на користування спірною квартирою внаслідок її відсутності без поважних причин.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.07.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_2 припинила проживати у належній позивачу квартирі з 15.06.2020, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою та показаннями свідків. З цієї дати жодного разу за місцем реєстрації не з`являлась, претензій майнового характеру не ставила.

Заявник зазначає, що після отримання даного позову відповідачка стала наполягати на своєму праві користування вказаною квартирою, звертатись до правоохоронних органів із відповідними заявами щодо неможливості потрапити у квартиру, чим порушує права позивача як власника квартири.

Вказує, що підставою для встановлення сервітуту в даному випадку було те, що між сторонами були усталені сімейні стосунки, однак на даний час такі відносини припинені і, відповідно, підстав для існування сервітуту немає та є підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житлом згідно положень ЦК України. Однак, суд першої інстанції безпідставно послався на норми Житлового кодексу, які в даному випадку не підлягають застосуванню.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Ткаченко Н.М., яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Кулініч К.В., яка просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в іншій редакції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 71, 72 ЖК УРСР, виходив з того, що позивачем не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження залишення та непроживання відповідачки у спірній квартирі за своєю волею та без поважних причин.

З висновком районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 апеляційний суд погоджується, однак зазначеного місцевий суд дійшов з помилкових мотивів.

Судом у справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2004, який був розірваний рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22.01.2021 (а.с. 7-8, 30-33).

ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка набута ним на підставі нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 03.11.2009 (а.с. 9-10).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 додано до позову акт (довідку) від 25.05.2021 про те, що ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , не проживає з 15.16.2020. Дана довідка скріплена печаткою Житлово-будівельного кооперативу при заводі «Білкозин» та підписана ОСОБА_3 без зазначення посади (а.с. 11).

Відповідно до довідки № 796 від 27.10.2020 Березоворудської сільської ради Пирятинського району Полтавської області ОСОБА_2 проживає без реєстрації разом з дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у домогосподарстві батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 з 15.06.2020 (а.с. 34).

Згідно з довідкою Березоворудського дошкільного навчального закладу «Берізка» доньки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відвідують даний ДНЗ з 01.09.2020 (а.с. 35).

14.06.2021 та 19.06.2021 (після звернення ОСОБА_1 до суду) ОСОБА_2 зверталася до Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області із заявами про чинення ОСОБА_1 перешкод у доступі до помешкання, неможливість потрапити до квартири у зв`язку зі зміною замків (а.с. 40-48).

Відповідно до ч. 1, 3 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 406 ЦК України врегульовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2021 року, справа № 537/2210/18, провадження № 61-19233св19.

Як на підставу позову, позивач посилався на те, що відповідачка відсутня та не проживає у належній йому квартирі, в якій вона зареєстрована, добровільно знятись з реєстрації не бажає, чим порушує права власності на квартиру позивача.

Правовою підставою позивач зазначав статті 319, 321, 391, 405 ЦК України, а також статтю 41 Конституції України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанцій виходить з такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Верховний Суд зазначає, що аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа № 441/1259/15-ц, провадження № 61-3690св18.

Статтею 406 ЦК України встановлено, що сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (частина 4 статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги.

За загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися судом з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла, а також дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи на основі дослідження доказів у справі відповідно до вимог цивільного процесуального закону.

Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Як вже наголошувалось вище, відповідно до частини другої статті 405 ЦК України суд має встановити відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення, відсутність домовленості між власником житла і членом сім`ї власника житла, винятки, встановлені законом щодо втрати права користування житлом членом сім`ї власника житла.

Як вказує позивач та не заперечується сторонами загалом, відповідачка ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з серпня 2020 року.

При цьому, позивач звернувся з даним позовом 25.05.2021, тобто з моменту залишення квартири відповідачкою разом з дітьми до подачі позову до суду не пройшло одного року.

У свою чергу, ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яку позивач посилався як на правову підставу для задоволення позову, передбачає втрату права користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Крім того, як у суді першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду сторона позивача підтвердила, що у спірній квартирі були змінені замки та те, що відповідачка не має ключів від квартири.

Зазначене, вказує на поважність причин відсутності відповідачки у спірній квартирі.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 не має зареєстрованого на праві власності житла.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, правові висновки Верховного Суду щодо їх застосування, встановлені обставини справи та надані сторонами докази на їх підтвердження, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано доказів про те, що відповідачка не проживає у спірному житлі більше одного року без поважних причин, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні.

З урахуванням того, що до висновку про відмову у задоволенні позову районний суд дійшов з помилкових мотивів, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.04.2021 належить змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376 ч. 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 липня 2021 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2021 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: І.О.Боброва

Н.В.Висоцька