Справа № 127/7826/21
Провадження № 22-ц/801/2407/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 рокуСправа № 127/7826/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.,

за участю секретаря Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2021 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Сичука М.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди матері та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини, про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька, надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди матері. Вказав, що він перебував у шлюбі з відповідачем з 08.11.2017 року по 21.01.2020 року. Під час шлюбу у них народилася дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2020 року шлюб було розірвано, дитина після розірвання шлюбу залишилась проживати разом із матір`ю. Відповідно до акту № 12533 від 13.08.2020 року та довідки № 3022 від 17.08.2020 року, малолітній ОСОБА_4 проживає по АДРЕСА_1 без реєстрації. В Реєстрі Вінницької міської територіальної громади та на території Тростянецької селищної територіальної громади ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зареєстрований. Посилаючись на не бажання відповідача зареєструвати місце проживання їх спільної дитини за її місцем реєстрації по АДРЕСА_1 , просив суд надати йому дозвіл на реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за його адресою по АДРЕСА_2 без згоди матері.

До початку розгляду справи по суті у травні 2020 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 за участю третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини, про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька та надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Позовні вимоги мотивувала тим, що 08.11.2017 року між нею та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб виключно через її вагітність. Відносини між сторонами були негативними та конфліктними, спори виникали щодо питань виховання та забезпечення інтересів сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 не зміг знайти роботу в Україні і через десять днів після народження сина поїхав до Республіки Польща. В зв`язку з потребами виплачувати кредити, коли дитині було 7 місяців, вона разом із чоловіком поїхала працювати у Польщу і перебували там протягом січня - березня 2019 року. Після повернення в Україну ОСОБА_1 витратив зароблені кошти на придбання автомобіля. На утримання дитини грошей він не надавав. Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 04.09.2020 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від всього заробітку. 18.12.2020 року вона надіслала ОСОБА_1 заяву про надання дозволу на виїзд сина ОСОБА_5 в Польщу на відпочинок з 01.04.2021 року по 15.04.2021 року, однак дозволу не отримала. 27.02.2021 року та 11.03.2021 року вона викликала поліцію з приводу домашнього насильства психологічного характеру у зв`язку з намаганнями відповідача забрати сина та погрозами. 27.01.2021 року винесено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_1 строком на 10 діб з 27.02.2021 року по 08.03.2021 року. На даний час вона працює у Польщі. Згідно договору про працевлаштування від 05.02.2021 року вона працює прибиральницею у Т.П.П. « ОСОБА_6 » ( ОСОБА_7 ) з заробітною платою 2.800 злотих. Рішенням воєводи Мазовецького м. Варшава від 23.02.2021 року вона отримала дозвіл на тимчасове проживання в Республіці Польща до 02.02.2023 року з метою працевлаштування в Т.П.П. « ОСОБА_6 » ( ОСОБА_7 ) прибиральницею на підставі трудового договору з заробітною платою у розмірі 2 800 злотих на місяць. 03.03.2021 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Хмельницький) між нею та ОСОБА_8 укалдено шлюб, актовий запис 419. Після укладення цього шлюбу вона змінила прізвище ОСОБА_9 на ОСОБА_10 . Рішенням воєводи Мазовецького м. Варшава від 23.07.2020 року її новий чоловік ОСОБА_8 отримав дозвіл на проживання в Республіці Польща строком дії до 31.03.2023 року, а згідно договору про працевлаштування від 20.03.2020 останній приступив до роботи 01.04.2020 року на невизначений термін і має заробітну плату 5 600 злотих в місяць. Згідно договору оренди від 27.07.2020 року вона отримала право на користування квартирою АДРЕСА_3 , площею 44 кв. м. В період її перебування в Польщі малолітній ОСОБА_4 проживає по АДРЕСА_1 без реєстрації, ним опікується бабка ОСОБА_11 . Враховуючи вищевикладене, просила суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із нею; надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька по АДРЕСА_4 ; надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Республіки Польща на період навчання з 30.08.2021 року до 30.06.2022 року у приватному дитячому садочку «Іскорка», вул. Регульська, 71, м. Варшава у її супроводі без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_3 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_1 . Надано дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька по АДРЕСА_1 . Надано згоду на тимчасовий виїзд громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Республіки Польща на період навчання з дня набрання законної сили рішенням суду до 30.06.2022 року у приватному дитячому садочку «Іскорка», вул. Регульська, 71, м. Варшава у супроводі матері ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 . Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом всіх обставин справи, просив рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_4 , 18.04.2018 року за межі України до республіки Польща з дня набрання законної сили рішенням суду до 30.06.2022 року у супроводі матері ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька скасувати та ухвалити у вказаній частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Вказав, що ОСОБА_3 у Польщі немає постійного місця роботи та проживання. Дослідити умови проживання орендованого нею у Польщі житла та садок, який відвідуватиме дитина можливості у суду та служби у справах дітей немає. Крім того, перебування сина ОСОБА_4 у республіці Польща буде перешкодою для його спілкування з ним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Кашпрук О.В. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду та встановлені судом обставини в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди матері та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Суд встановив, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2020 року між сторонами було розірвано шлюб.

Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 04.09.2020 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від всього заробітку.

З копії особового рахунку № НОМЕР_1 ТОВ «ЖЕО» від 05.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_12 проживає та зареєстрована по АДРЕСА_1 , що також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 15.01.2018 року № 2037. За вказаною адресою також зареєстровані ОСОБА_11 (власник), ОСОБА_13 (син), ОСОБА_14 (онука, дочка ОСОБА_3 ), а також ОСОБА_4 , проживає за даною адресою без реєстрації. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_11 та членам її сім`ї ОСОБА_15 , ОСОБА_15 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_16 (9/1000).

Як вбачається з довідки КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2 м. Вінниця» від 21.05.2021 року № 01-2/705 первинна медична допомога надається з народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає по АДРЕСА_5 .

Звернення ОСОБА_3 з приводу вчинення домашнього насильства з чоловіком зареєстроване Вінницьким РУП ГУНП у Вінницькій області в ІТС ІПНПУ, 27.02.2021 року за № 4301 та розглянуте. З ОСОБА_1 проведено бесіду профілактичного характеру про неприпустимість вчинення ним протиправної поведінки відносно ОСОБА_3 , а також винесено терміновий заборонний припис терміном на 10 діб у забороні в будь - який спосіб в спілкуванні з останньою.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 170 грн. за вчинення домашнього насильства в сім`ї відносно колишньої дружини ОСОБА_2 . Відповідно до висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 02.08.2021 року № 01-00-011-51874, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_3 . З висновку вбачається, що відповідно до акту оцінки потреб, складеного 18.06.2021 року Вінницьким міським центром соціальних служб, за адресою: м. Вінниця, вул. Марії Литвиненко - Вольгемут, 46/43 створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини ОСОБА_17 , ознаки та чинники, що спричиняють складні життєві обставини відсутні.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_4 за межі України до Республіки Польща у супроводі матері ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 суд виходив з того, що оскільки місце проживання малолітнього ОСОБА_4 визначено разом із матір`ю ОСОБА_3 , яка забезпечує йому повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток та рівень життя то і в період тимчасової праці і проживання матері у Польщі дитина повинна проживати разом із матір`ю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст. 89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в оскаржуваній частині.

Доводи апеляційної скарги про не законність висновку суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду та обставини в частині

визначення проживання дитини з матір`ю ОСОБА_1 не оскаржується. Оскільки суд на підставі наданих доказів встановив обставини, які свідчать про доцільність проживання дитини з матір`ю і в цій частині рішення суду не оскаржується, суд, не маючи згоди батька дійшов до логічного і послідовного висновку про доцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон разом із матір`ю, визначивши період виїзду з визначенням його початку та закінчення,

Установивши, що ОСОБА_3 довела достатніми і допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без дозволу і супроводу батька, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з сином та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків про надання дозволу на виїзд ОСОБА_17 за межі України до республіки Польща у супроводі матері ОСОБА_3 без згоди і супроводу батька ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що перебування малолітнього ОСОБА_4 у республіці Польща буде перешкодою для спілкування ОСОБА_1 з ним є безпідставними, оскільки тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. ОСОБА_1 не позбавлений можливості відвідувати Польщу і та бачитись та спілкуватись із сином.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду та служби у справах дітей немає можливості дослідити умови проживання орендованого ОСОБА_3 у Польщі житла та садок, який відвідуватиме дитина є безпідставними, оскільки орган опіки та піклування у своєму висновку визначив доцільність проживання дитини з матір`ю, а оскільки мати проживає у Польщі то відповідно і дитина повинна проживати разом із матір`ю також у Польщі.

Оскільки, обставини на які скаржник посилається в апеляційній скарзі належними, допустимими та достатніми доказами не підтвердженні, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

В.В. Оніщук