Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 554/6690/19

провадження № 61-5467св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючої - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Бондаревської С. М., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, поділ майна в натурі, зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 08 серпня 1998 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 квітня 2019 року. Від шлюбу мають двох спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування у шлюбі вони набули у власність садовий будинок у садовому товаристві «Спорт» за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 21947064), що розташований на двох земельних ділянках, загальною площею 0,30 га, а саме: площею 0,10 га, кадастровий номер :00:040:0227, для індивідуального дачного будівництва та площею 0,2000 га, кадастровий номер :00:040:0226, для ведення особистого селянського господарства.

Незважаючи на те, що він є реєстраційним власником зазначеного вище нерухомого майна, а саме майно - спільною сумісною власністю подружжя, відповідач чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні таким.

Посилаючись на наведене, з урахування уточнених позовних вимог,

ОСОБА_1 просив:

- усунути йому перешкоди у користуванні дачним будинком та земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_7 не чинити перешкоди у доступі до вказаного нерухомого майна, користуванні та розпорядженні ним;

- здійснити поділ в натурі спільного сумісного майна подружжя відповідно до варіанту № 1 висновку експерта від 18 березня 2020 року № 133.

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію перевищення її частки у нерухомому майні у розмірі 124 990,00 грн.

- зобов`язати ОСОБА_8 виконати перебудови, а саме: закласти дверний проріз між приміщеннями № 1-2 та № 1-1; закласти дверний проріз між приміщеннями № 1-5 та № 1-1; улаштувати дверний проріз між приміщеннями

№ 1-2 та № 1-5; улаштувати дверний проріз на місці віконного у приміщенні

№ 1-6 для входу у частину, що виділяється їй; улаштувати зовнішній сходовий марш для її підйому на другий поверх; закласти дверний поріз між приміщеннями № 1-8 та № 1-11; обладнати виділені частини самостійним електропостачанням.

У вересні 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності.

Заяву мотивували тим, що ОСОБА_2 є їх донькою, починаючи з 27 грудня 2001 року вони проживали однією сім'єю з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; з 20 березня 2002 року сторони спільно проживали, як одна сім`я, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 11 квітня

2005 року, виданим Головним управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення, вони разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у порядку приватизації набули у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_3 .

Облаштування спільного житла, харчування, завжди відбувалося спільно усіма членами сім`ї. Оплату комунальних послуг здійснювали вони.

Садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , будувався за спільні кошти всіх членів сім'ї, у тому числі за їх рахунок, з метою спільного сімейного відпочинку та спілкування.Протягом усього часу їх спільного проживання у спірному будинку здійснювався поточний ремонт, опоряджувальні роботи. Вони постійно обробляли земельну ділянку біля садового будинку та займались городництвом, а також оплачували комунальні послуги та податок за користування земельною ділянкою.

Фактично вони проживали спільно однією сім`єю з ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 до серпня 2018 року.

Посилаючись на те, що сім'я може створюватися не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, але і на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства,

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили:

- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , разом із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 27 грудня 2001 року по серпень 2018 року;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 21947064).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 19 червня

2020 року прийнято відмову ОСОБА_1 від частини позовних вимог, а саме від вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації за перевищення його частки в нерухомому майні у розмірі 124 990,00 грн та закрито провадження у справі у цій частині позовних вимог.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 вересня

2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позов

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , разом із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , починаючи із 27 грудня 2001 року по серпень 2018 року.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 21947064).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 починаючи з 27 грудня 2001 року по серпень 2018 року, а також факту набуття в результаті спільної праці та за спільні кошти ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірного садового будинку та проведення у ньому поточного ремонту. Зазначених висновків суд дійшов на підставі наявних у справі доказів, у тому числі пояснень свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_3 приймав безпосередню участь у будівництві садового будинку, зокрема, підписував акти приймання-передачі виконаних робіт, договори, надавав кошти на фінансування будівництва, придбавав будівельні матеріали; сусіди постійно бачили на будівництві спірного садового будинку подружжя ОСОБА_15 , їх зять ОСОБА_1 лише інколи навідувався у гості.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд виходив з недоведеності ним позовних вимог та обставин, викладених у позовній заяві щодо наявності перешкод у користуванні спірним майном з боку відповідача та третіх осіб.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року, з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2021 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Полтавського районного суду Полтавської області

від 30 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ майна в натурі, зобов`язання вчинити дії; задоволення позову третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які заявлять самостійні вимоги на предмета спору, про встановлення факту проживання однією сім`єю; вирішення розподілу судових витрат скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 про поділ майна в натурі, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Проведено поділ садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до варіанту № 2.1 (додаток № 3) висновку експерта № 133 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, складеного 18 березня 2020 року судовим експертом

Федоровим Д. Ф.

Виділено ОСОБА_1 у власність та користування у садовому будинку

літ. А-2: коридор 1-1 площею 10 кв. м, коридор 1-8 площею 10,2 кв. м, кімнату

1-9 площею 18,6 кв. м, кімнату 1-10 площею 20,1 кв. м, вітальню 1-11 площею

14,2 кв. м, санвузол 1-12 площею 4 кв. м, як показано на схемі жовтим кольором (додаток № 3); альтанку «Г», хвіртку № 3, частину огорожі № 4, вигреб № 5, вигреб № 6, що становить 21/50 частин садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_2 у власність та користування у садовому будинку літ. А-2: коридор 1-1 площею 4,2 кв. м, хол 1-2 площею 21,6 кв. м, кухню 1-4 площею

8,4 кв. м, коридор 1-5 площею 2,0 кв. м, топічну 1-6 площею 1 кв. м, санвузол 1-7 площею 2,2 кв. м, як показано на схемі зеленим кольором (додаток № 3); баню Б, літню кухню Б1, гараж Б2, вбиральню В, ворота № 1, ворота № 2, частину огорожі № 4, колодязь № 7, що становить 29/50 садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 провести перебудови: закласти дверний проріз між приміщеннями № 1-2 та № 1-1, улаштувати перегородку в приміщенні № 1-1, розділивши його на два коридори відповідно до схеми додатку № 3.

Зобов`язано ОСОБА_2 провести перебудови: улаштувати дверний проріз на місці віконного у приміщенні № 1-1 для входу в частину, що їй виділяється.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обладнати виділені їм частини садового будинку самостійним електропостачанням.

Порядок користування горищем проведено по лінії розподілу садового будинку без установлення перегородки.

Проведено поділ земельних ділянок площею 1014 кв. м, кадастровий номер :00:040:0227 та площею 2000 кв. м, кадастровий номер :00:040:0226, відповідно до варіанту № 2.1. висновку експерта

від 18 березня 2020 року № 133 (додаток № 7).

Виділено у власність та користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1419 кв. м, у тому числі у земельній ділянці площею 0,1014 га, кадастровий номер :00:040:0227 - 882 кв. м, у земельній ділянці площею 0,2000 га, кадастровий номер :00:040:0226 - 537 кв. м, як показано на схемі жовтим кольором.

Виділено у власність та користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1419 кв. м, у тому числі у земельній ділянці площею 0,1014 га, кадастровий номер :00:040:0227 - 882 кв. м, у земельній ділянці площею 0,2000 га, кадастровий номер :00:040:0226 - 537 кв. м, як показано на схемі зеленим кольором.

У загальне користування співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділено 176 кв. м, у тому числі: у земельній ділянці площею 0,1014 га, кадастровий номер :00:040:0227 - 132 кв. м, у земельній ділянці площею 0,2000 га, кадастровий номер :00:040:0226 - 44 кв. м, як показано на схемі червоним кольором.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці у вартості виділених їм часток, у розмірі 99 992,00 грн.

У задоволенні позову третіх осіб ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, відмовлено.

В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 6 705,00 грн з кожного.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна в натурі, зобов`язання вчинити дії; задоволення позову третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які заявлять самостійні вимоги на предмет спору, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, апеляційний суд виходив з того, що основною підставою створення сім`ї законодавець визначив шлюб. Норми статей 60, 71 СК України та частини третьої статті 368 ЦК України встановлюють презумпцію спільної власності подружжя щодо майна, яке набуто подружжям під час шлюбу. Встановлюючи правовий режим такого майна, визначальним для віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя є його придбання у період шлюбу. Зважаючи на відсутність між подружжям ОСОБА_16 і третіми особами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору щодо створення об`єкта спільної власності - спірного садового будинку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що зазначене нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю. Надані третіми особами до матеріалів справи накладні, квитанції, товарні чеки, акти приймання виконаних робіт за адресою спірного садового будинку, підписані

ОСОБА_3 , не можуть бути визнані доказами створення третіми особами разом із подружжям ОСОБА_16 спільної сумісної власності, оскільки між сторонами відсутній договір щодо створення такого майна. Крім того, треті особи та відповідач ОСОБА_2 не надали доказів на підтвердження того факту, що така допомога надавалася подружжю не безоплатно.

Апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на докази їхньої безпосередньої участі у фінансуванні будівництва, подальшого ремонту та утриманні спірного садового будинку, зазначивши, що такі докази допустимими для встановлення правового статусу спірного садового будинку як об`єкта спільної сумісної власності сторін та третіх осіб за відсутності між ними відповідної домовленості. Відповідачкою ОСОБА_2 та третіми особами не доведено, що надання останніми допомоги у будівництві спірного будинку здійснювалося на умовах повернення коштів чи на умовах набуття ними права власності на цей будинок.

Сам по собі факт участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у приватизації квартири АДРЕСА_3 не доводить факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 , ОСОБА_4 разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 27 грудня 2001 року по серпень 2018 року, та не спростовує презумпції спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_16 на спірний садовий будинок.

Вирішуючи питання про поділ у натурі спірного садового будинку та земельних ділянок, на яких він розташований, апеляційний суд з урахуванням інтересів сторін, дотримання принципу пропорційності, а також найбільш сприятливих для сторін умов використання садового будинку та земельних ділянок, вважав за доцільне здійснити їх поділ відповідно до запропонованих судовим експертом варіантів у висновку від 18 березня 2020 року № 133, а саме - варіанту 2.1. щодо поділу садового будинку (додаток № 3) та варіанту 2.1 щодо поділу земельних ділянок. Апеляційний суд взяв до уваги, що за вказаним варіантом наявна технічна можливість провести розподіл садового будинку в частках, які хоч і не є рівними, однак грошова компенсація різниці у вартості часток є меншою, ніж згідно із запропонованим експертом першим варіантом поділу. При цьому першому співвласнику виділяється 29/50 частин, що більше за ідеальну частку на 99 992,00 грн, а другому співвласнику - 21/50 частин. Оскільки позивач не заперечував проти одержання грошової компенсації різниці вартості часток, апеляційний суд визнав за можливе обрати саме такий варіант та стягнув з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача вказану суму грошової компенсації.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 на постанову Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року, у якій він як підставу касаційного оскарження посилався на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми матеріального права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України у постанові від 24 квітня 2013 року у справі № 6-23цс13, Верховним Судом у постановах від 20 березня 2019 року у справі

№ 521/13148/17, 03 квітня 2019 року у справі № 454/1882/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 379/1186/18 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема вказував на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_3 , у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що апеляційний суд застосував норми статті 60 СК України та частини третьої статті 368 ЦК України без урахування висновків щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах про поділ майна подружжя, викладених у:

- постанові Верховного Суду від 20 березня 2020 року у справі № 521/13148/17 (провадження № 61-36532св18) про те, що «відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)».

- постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року у справі № 6-23цс13 наведено обов`язкові для всіх судів висновки про обов`язковість застосування частини четвертої статті 368 ЦК України, якою встановлено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

- постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/1882/16-ц (провадження № 61-46147св18) вказано, що «законодавство на час виникнення права на забудову, протягом часу забудови належної земельної ділянки та протягом шлюбних правовідносин відрізняло декілька підстав для набуття права спільної (сумісної або часткової) власності на майно: зокрема, за наслідками шлюбних правовідносин (спільна сумісна власність) та за наслідками спільної праці або укладання інших угод не заборонених законом (спільна часткова або спільна сумісна власність). При цьому право спільної власності подружжя презюмується на підставі факту укладення шлюбу та може бути спростовано за умови доведення, що майно придбане не за рахунок спільних коштів подружжя, а право спільної часткової власності осіб, які об`єднались для створення спільного майна визначається на підставі наданих цими особами доказів та у частках відповідно до розміру вкладених коштів або/та вартості особистої праці. Відтак, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, яка виникла за час дії зазначеного законодавства, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю тощо. Суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули та не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог ОСОБА_17 та

ОСОБА_18 , зокрема за рахунок яких коштів та чиєї праці здійснено будівництво спірного жилого будинку, дійсну дату завершення будівництва й ступінь готовності жилого будинку, внаслідок чого дійшли передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_17 в частині визнання за нею права забудовника щодо 1/2 частини спірного будинку. При цьому, вважаючи доведеним факт спільною сумісної власності ОСОБА_17 та ОСОБА_19 щодо спірного будинку, суди не навели на підтвердження цього жодного належного й допустимого доказу та взагалі не врахували доводів ОСОБА_18 , якого рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради від 10 березня 1988 року № 107 визнано співзабудовником вказаного житлового будинку про його участь у будівництві як працею так і грошовими коштами, та доводів відповідача ОСОБА_20 щодо надання сину ОСОБА_19 грошової допомоги на здійснення будівництва спірного жилого будинку».

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині вирішення позову третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які заявлять самостійні вимоги на предмет спору, про встановлення факту проживання однією сім`єю, апеляційний суд не надав належної оцінки доказам, долученим ним до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а саме: копії протоколу № 5 спільного засідання профспілкового комітету та облдержадміністрації від 05 грудня 2000 року, виписці з протоколу № 30 засідання профспілкового комітету апарату облдержадміністрації від 28 грудня 2001 року, ордеру на жиле приміщення від 22 січня 2002 року № 1, що підтверджують той факт, що ОСОБА_3 разом з членами його сім`ї, до якої входив і ОСОБА_1 , було поставлено на квартирний облік та в подальшому забезпечено спільним житлом.

Зазначав, що апеляційний суд в порушення норм процесуального права у частині розподілу судових витрат, не урахував висновки щодо застосування статті 141 ЦПК України, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18) та у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 379/1186/18 (провадження № 61-18252св19), та фактичні обставини справи, зокрема, що він як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому безпідставно стягнув з нього на користь позивача судовий збір у розмірі 6 795,00 грн.

У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року, у якій вона як на підставу касаційного оскарження посилалася на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми матеріального права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постановах від 05 лютого 2020 року у справі

№ 754/2060/17, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 178/90/18-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 207/41/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_2 , у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що застосовуючи до спірних правовідносин статтю 60 СК України, апеляційний суд не урахував висновки викладені Верховним Судом у постановах від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц (провадження № 61-15939св19), від 20 січня 2021 року у справі № 178/90/18-ц (провадження № 61-12353св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 207/41/17 (провадження № 61-14757св19) у подібних правовідносинах про те, що «застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але і той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам».

Апеляційний суд не надав належної оцінки її запереченням, а також доводам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 не надав жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу його особистої участі у будівництві спірного садового будинку, а також доказів на спростування доводів та наданих третіми особами доказів на підтвердження їх особистої фінансової участі у будівництві садового будинку та фактичного проживання однією сім`єю. Натомість, суд без належного обґрунтування відхилив надані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю та визнання спірного нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, зокрема не надав належної оцінки: копії протоколу № 5 спільного засідання профспілкового комітету та облдержадміністрації від 05 грудня

2000 року; виписці з протоколу № 30 засідання профспілкового комітету апарату облдержадміністрації від 28 грудня 2001 року; ордеру на жиле приміщення

від 22 січня 2002 року № 1, що підтверджують факт поставлення ОСОБА_3 разом з членами його сім`ї, до якої входив і ОСОБА_1 , на квартирний облік та в подальшому забезпечення їх спільним житлом.

Здійснивши поділ спірного судового будинку в натурі з відступом від рівності часток співвласників, та стягнувши з неї грошову компенсацію на користь ОСОБА_1 , апеляційний суд застосував норму статті 71 СК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 754/2060/17 (провадження № 61-48496св18) про те, що «за змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина 4 статті 71 СК України). Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності».

Вирішуючи позов ОСОБА_1 про поділ спірного нерухомого майна у натурі згідно із запропонованими судовим експертом варіантами, апеляційний суд у мотивувальній частині не навів висновків щодо розподілу між сторонами гаража 1-3 площею 19,7 кв. м, та в резолютивній частині не вирішив питання про виділення їй у власність зазначеного приміщення.

Поза оцінкою апеляційного суду залишився і той факт, що згідно з обраним судом варіантом поділу садового будинку, до вартості її частки у розмірі 1 243 392,00 грн включено вигреб № 5 вартістю 8 334,00 грн та вигреб № 6 вартістю 8 334,00 грн, тоді як зазначені господарські споруди виділено у власність ОСОБА_1 , а тому вважала необґрунтованим визначений судом розмір грошової компенсації, який стягнуто з неї на користь позивача.

Покладаючись на висновок експерта від 18 березня 2020 року № 133, апеляційний суд не звернув увагу, що він містить суттєві недоліки, зокрема з додатку № 3 убачається, що після проведення запропонованих перебудов, у ОСОБА_2 буде відсутнім вхід до холу 1-2 площею 21,6 кв. м, оскільки існуючий дверний проріз між приміщеннями № 1-2 та № 1-1 повинен бути закладений ОСОБА_1 , а інших входів до кімнати немає.

Вказувала також на те, що апеляційний суд належно не мотивував обраний ним варіанту поділу садового будинку у натурі, зокрема чому саме такий варіант поділу ураховує інтереси обох сторін з огляду на те, що суд виділив у власність ОСОБА_1 повністю обладнані для проживання та відпочинку житлові приміщення, тоді як їй - лише одну житлову кімнату (хол 1-2), всі інші виділені їй приміщення є або нежилими, або мають підсобний характер, незважаючи на те, що на її утриманні перебуває донька ОСОБА_21 , інтереси якої фактично не були враховані.

Стягуючи з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості часток у розмірі 99 992,00 грн, апеляційний суд не надав належної оцінки її доводам про те, що вона не має фінансової можливості внести на депозитний рахунок суду необхідну грошову компенсацію. У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про відмову від вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації за перевищення вартості його частки у нерухомому майні в розмірі 124 990,00 грн, яка була прийнята ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 19 червня 2020 року та закрито провадження у справі у цій частині.

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшли відзиви представника ОСОБА_1 - адвоката Колєснікова В. О. на касаційну скаргу ОСОБА_2 та касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якій він просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні та правильно застосував норми матеріального права. Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки на доводи і заперечення сторін та третіх осіб, а тому вважав його законним та обґрунтованим.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюОСОБА_2 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 року, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 квітня 2019 року.

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На підставі рішення 21 сесії 23 скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 25 вересня 2001 року

ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,30 га, що розташована на території с. Нижні Млини Щербанівської сільської ради, для ведення особистого підсобного господарства, з них 0,1000 га - для дачного будівництва.

Відповідно до витягів із Державного земельного кадастру земельна ділянка площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер :00:040:0227; земельна ділянка площею 0,2000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :00:040:0226.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого 30 січня 2008 року Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, Подлєсному на праві приватної власності належить садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об'єкта: садовий будинок А-2, загальна площа 137,4 кв. м; баня Б; літня кухня Б1; гараж Б2; вбиральна В; альтанка Г; ворота, хвіртка № 1, 2, 3; огорожа № 4; вигреба № 5, 6; колодязь № 7.

З технічного паспорта на садовий будинок станом на 23 січня 2008 року, убачається, що садовий будинок та всі будівлі і споруди 2001 року спорудження.

24 січня 2008 року та 18 квітня 2012 року ОСОБА_1 видав нотаріально посвідчені довіреності, якими уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси у відповідних органах з питання реєстрації за ним права власності на будинок та земельну ділянку.

30 січня 2008 року Щербаківською сільською радою ОСОБА_1 видано свідоцтво серії НОМЕР_2 про право власності на нерухоме майно, домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 . 04 лютого 2008 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» прийнято рішення про реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно, реєстраційний номер: 21947064, за ОСОБА_1 , номер запису: 128 в книзі: 48.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року у справі за клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Плохути О. В. призначено будівельно-технічну та земельну-технічну експертизи, на вирішення якої поставлено питання:

- які можливі варіанти поділу в натурі садового будинку в садовому товаристві «Спорт», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими булівлями та спорудами відповідно до будівельно технічних норм, у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- які можливі варіанти поділу в натурі земельної ділянки площею 0,30 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку експерта № 133 за результатами судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 18 березня 2020 року:

1) по першому питанню: на підставі проведених досліджень і розрахунків експерт на кресленнях додатків № 2, № 3, № 4 та у дослідницькій частині навів чотири технічно можливі варіанти розподілу садового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих у садовому товаристві «Спорт» за адресою:

АДРЕСА_1 ;

2) по другому питанню: на підставі проведених досліджень і розрахунків експерт на кресленнях додатків № 6, № 7, № 8, № 9 та дослідницькій частині навів чотири варіанти розподілу земельної ділянки площею 0,30 га (кадастровий номер :00:040:0227, цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва та кадастровий номер :00:040:0226, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційних скарг та відзивів на них, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Судове рішення суду апеляційної інстанцій оскаржується заявниками в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна в натурі, зобов`язання вчинити дії; та відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності, а тому суд касаційної інстанції перевіряє його законність та обгрунтованість лише у наведеній частині.

Щодо вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визначення правового статусу спірного садового будинку

ОСОБА_3 заявив вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 27 грудня 2001 року по серпень 2018 року, а також визнання об'єктом спільної сумісної власності членів сім'ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як такого, що збудований за рахунок їх спільних коштів та спільної праці.

Відповідно до пункту 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто

з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше

01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу законів про шлюб і сім'ю України (далі - КпШС України) не містили положень щодо встановлення за заявою заінтересованої особи факту проживання однією сім'єю.

Тому встановлення факту проживання однією сім'єю у період до 01 січня

2004 року законом не передбачено.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Саме такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 14-283цс18 (провадження № 14-283цс18).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного кодексу Української РСР і статтею

14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 Житлового кодексу Української РСР обов`язок.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спірного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія ЦК України та СК України.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Апеляційним судом установлено, що будівництво спірного садового будинку велося подружжям ОСОБА_16 у період шлюбу, на земельній ділянці, відведеній у приватну власність ОСОБА_1 . Відповідно до технічного паспорта на садовий будинок станом на 23 січня 2008 року, садовий будинок та всі будівлі і споруди 2001 року спорудження, а отже правовідносини щодо створення зазначеного нерухомого майна регулювалися нормами ЦК Української РСР 1963 року, КпШС України, Закону України «Про власність.

Дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю, за відсутності доказів на підтвердження того, що створення спірного садового будинку відбувалося за наявності письмової угоди між ним,

ОСОБА_4 та подружжям ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про створення об`єкта спільної сумісної власності. Факт безпосередньої участі ОСОБА_3 у будівництві подружжям ОСОБА_16 спірного садового будинку та його фінансування, як правильно зазначив апеляційний суд, не є підставою для визнання за ним та ОСОБА_4 права власності на зазначене нерухоме майно. За доведеності своєї участі у будівництві цього об`єкту, вони мають право вимагати відшкодування понесених ними витрат на його будівництво.

Посилання у касаційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на те, що в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, апеляційний суд не надав належної оцінки доказам, долученим ОСОБА_3 до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а саме: копії протоколу № 5 спільного засідання профспілкового комітету та облдержадміністрації від 05 грудня 2000 року, виписці з протоколу № 30 засідання профспілкового комітету апарату облдержадміністрації від 28 грудня 2001 року, ордеру на жиле приміщення від 22 січня 2002 року № 1 є необґрунтованим, оскільки згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Як правильно зауважив суд апеляційної інстанції,сам по собі факт участі ОСОБА_1 у приватизації квартири АДРЕСА_3 за відсутності доказів ведення спільного побуту, взаємних прав та обов`язків не доводить факт проживання

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 однією сім`єю разом з подружжям ОСОБА_16 у період з 27 грудня 2001 року по серпень 2018 року, та за відсутності договору про створення об`єкта спільної власності не спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_16 на спірний садовий будинок.

Статтею 60 СК України, норми якої кореспондуються з положеннями частини третьої статті 368 ЦК України, закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 20 березня 2020 року у справі № 521/13148/17 (провадження

№ 61-36532св18), від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц (провадження № 61-15939св19), від 20 січня 2021 року у справі № 178/90/18-ц (провадження № 61-12353св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 207/41/17 (провадження № 61-14757св19) у подібних правовідносинах про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна та, що застосовуючи норму статті 60 СК України, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але і, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя є необґрунтованими, оскільки викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки апеляційного суду не суперечать наведеним правовим висновкам Верхового Суду.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про неурахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 лютого

2020 року у справі № 754/2060/17 (провадження № 61-48496св18) та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи у частині вимог

ОСОБА_1 про поділ майна в натурі та зобов'язання вчинити дії

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Установивши, що спірний садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами є подільним майном, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, їх частки у праві спільної власності на таке майно є рівними, суд апеляційної інстанції зважаючи на відсутність згоди співвласників щодо порядку поділу цього майна та наявності між ними спору, обґрунтовано здійснив його поділ шляхом виділення сторонам належних їм часток у натурі.

Доводи ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд застосував норму статті 71 СК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові

від 05 лютого 2020 року у справі № 754/2060/17 (провадження № 61-48496св18), є неспроможними з огляду на таке.

Зміст положень частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави для висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя про стягнення з іншого з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Правила, визначені частиною п`ятою вказаної статті, застосовуються, коли позивач заявляє вимогу про виділення йому в натурі певного майна в порядку поділу, а відповідачу - пропонує грошову компенсацію. Лише у такому випадку позивач зобов`язаний попередньо внести грошові кошти на депозитний рахунок суду, які при задоволенні позову будуть виплачені відповідачу як грошова компенсація його частки у спільному майні.

Аналогічні правові висновки, викладено Верховним Судом у постановах

від 04 листопада 2020 року у справі № 662/1069/17, від 22 березня 2021 року у справі № 522/5302/16-ц.

Верховний Суд вважає необхідним зауважити, що у справі яка переглядається, не заявлялася вимога про стягнення з іншого із подружжя грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, а була лише вимога про стягнення на користь другого з подружжя грошової компенсації за зменшення вартості його частки, внаслідок поділу спільного майна в натурі.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Обравши запропонований експертом варіант поділу 2.1 (додаток) № 3 щодо поділу садового будинку та надвірних споруд та відповідний йому варіант 2.1. щодо поділу земельних ділянок (додаток № 7), апеляційний суд відступив від принципу поділу (виділу частки) спільного майна пропорційно ідеальним часткам співвласників, стягнувши з ОСОБА_2 на користь позивача грошову компенсацію за зменшення вартості його частки у розмірі

99 992,00 грн. Разом з тим, суд не звернув увагу, що ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 19 червня 2020 року прийнято відмову

ОСОБА_1 від вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації за перевищення вартості його частки у нерухомому майні в розмірі 124 990,00 грн, та закрито провадження у справі у цій частині позовних вимог. А тому обґрунтованими є аргументи заявника про те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог заявлених ОСОБА_1 у суді першої інстанції.

Крім того, обираючи такий варіант поділу садового будинку з надвірними спорудами та земельних ділянок, апеляційний суд хоча і встановив недоліки запропонованого експертом варіанту 2.1, зокрема не вирішення експертом питання про виділ ОСОБА_2 гаража 1-3 площею 19,7 кв. м, однак не усунув його при ухвалення судового рішення, зокрема не визначив долю зазначеного приміщення за наслідками поділу спірного садового будинку.

Обгрунтованими є і доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що прийнятий судом варіант 2.1 поділу садового будинку та надвірних споруд, не містить обгрунтування, яким чином після закладення ОСОБА_1 дверного прорізу між приміщеннями № 1-2 та № 1-1, улаштування ним перегородки у приміщенні 1-1, а також улаштування ОСОБА_2 дверного прорізу у приміщенні 1-1, вона може користуватися приміщенням 1-2, оскільки запропонований експертом варіант поділу не визначає, де саме і ким має бути зроблений дверний проріз до приміщення 1-2, та хто зі сторін має понести такі витрати.

Заслуговують на увагу також посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції помилково включив до вартості її частки вартість вигреба № 5

(8 334,00 грн) та вигреба № 6 (8 334,00 грн), тоді як такі господарські споруди виділено у власність ОСОБА_1 , а тому суд неправильно визначив розмір грошової компенсації різниці вартості часток, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_3 про необґрунтований розподіл апеляційним судом судових витрат

Посилаючись на положення статті 141 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками апеляційного розгляду справи вважав наявними підстави для стягнення, у тому числі з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 понесених ним судових витрат у розмірі 6 705,00 грн у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

На час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, матеріали справи не містили доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю, копію довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0028341 від 23 липня 2018 року та пенсійного посвідчення серії

НОМЕР_3 від 13 вересня 2006 року на підтвердження того, що він є інвалідом ІІ групи, ОСОБА_3 долучив лише до касаційної скарги, а тому не можна вважати обґрунтованими його доводи про неправильне застосування апеляційним судом частини сьомої статті 141 ЦПК України.

Разом з тим, оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна у натурі та зобов`язання вчинити певні дії з направленням справи на новий апеляційний розгляд, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню і в частині розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом підпункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Зважаючи на те, що під час касаційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна у натурі та зобов`язання вчинити дії неповно дослідив зібрані у справі докази,що призвело до унеможливило встановлення фактичних обставин, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування постанови Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року у зазначеній частині та в частині розподілу судових витрат з направленням її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій частині оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , понесені ОСОБА_2 судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду судом, який ухвалить остаточне рішення по суті вирішення спору, а судові витрати ОСОБА_3 за розгляд справи в суді касаційної інстанції слід віднести за рахунок держави.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна у натурі, зобов`язання вчинити дії та в частині розподілу судових витрат скасувати, направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Полтавського апеляційного суду від 15 лютого

2021 рокузалишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко