Справа № 467/604/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Кірімової О.М.,

за участю секретаря Сіваченко Ю.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Багдасарян А.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 19 травня 1992 року по 19 червня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу за спільні кошти вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 14 грудня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1980. Так як зазначене нерухоме майно придбане під час шлюбу, відповідно до ст. 60 СК України, воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тому виходячи з вимог ст. 70 СК України частки дружини та чоловіка у спільному сумісному майні подружжя є рівними, так як іншої домовленості між сторонами не було. На підставі викладеного представник позивача просив визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину зазначеного об`єкту нерухомого майна з господарськими спорудами та стягнути із відповідача на її користь сплачений судовий збір у сумі 908 грн.

Не погоджуючись з даним позовом, відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічними вимогами, посилаючись на те, що ОСОБА_2 подала завідомо безпідставний позов за відсутністю предмета спору, оскільки пропустила строк позовної давності звернення до суду з даними вимогами. Між тим вказав, що із ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 19 травня 1992 року по 19 червня 2018 року. За період шлюбу сторонами за спільні кошти придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна № 515 від 13 травня 1994 року зареєстрованого та посвідчено державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Петренко О.В. Тобто подружжя в період шлюбу набули спільне майно по 1/2 частині кожного із будинку. Однак, оскільки його цивільна дружина вагітна, спільне володіння та користування спільним майном вважає неможливим. Тому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 просив визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , стягнути із ОСОБА_2 на його користь витрати на правову допомогу 13000 грн. та сплачений судовий збір у сумі 908 грн.

Ухвалою від 01 липня 2021 року провадження у справі відкрите, справу визначено розглядати в порядку загального позовного провадження.

У відзиві на первісний позов ОСОБА_3 просив про застосування спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог та відмовити у задоволенні позову.

Правом надання відзиву на зустрічний позов ОСОБА_2 та її представник не скористалися.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник позивача адвокат Багдасарян А.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Суду пояснив, що сторони, в період перебування в шлюбі, за спільні кошти придбали будинки: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Після розлучення сторін, а саме з 2018 року, спору щодо спільного нерухомого майна, між сторонами не існувало до червня 2021 року. Також, право спільної сумісної власності відповідачем не заперечувалось до теперішнього часу, а саме до червня 2021 року. Не так давно, ОСОБА_3 усно став заявляти позивачці ОСОБА_2 про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить тільки йому і вона не має жодних відносин до вказаного будинку. Після таких заяв, у червні 2021 року ОСОБА_3 з теперішньою його дружиною та її дітьми, зареєструвався у спірному будинку. Тому усні заяви ОСОБА_3 та його дії, призвели до переконання, що спір щодо сумісного майна подружжя має місце, тому позивач вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Оскільки відповідачем було порушено право спільної сумісної власності будинку АДРЕСА_1 , тому позивачем були заявлені вимоги саме щодо спірного будинку. Просив також стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачені останньою витрати на правничу допомогу в сумі 13500 грн. та судовий збір в сумі 908 грн. Вважав за можливе здійснити взаємозалік між понесеними сторонами судових витрат.

Щодо заяви ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності до заявлених вимог пояснив, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки вона дізналася про події по зайняттю всього будинку АДРЕСА_1 в червні 2021 року. Тобто, спір між сторонами виник, коли відповідач зі своєю новою сім`єю зареєструвався і спірному будинку і заявив про право власності на весь житловий будинок.

Щодо заявлених вимог зустрічної позовної заяви, не заперечував проти визнання за сторонами права власності по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_2 , та по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_2 , оскільки на це майно розповсюджується режим спільної сумісної власності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.Надав суду заяву про розгляд справи, в тому числі заявлений ним зустрічний позов, у його відсутність (122-123).

Суд, вислухавши думку представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за зустрічним позовом, з`ясувавши всі обставини справив межах заявлених позовних вимог, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступного.

Правовідносини сторін щодо набуття права спільної сумісної власності, часток кожного у спільному майні подружжя та щодо прав на захист порушеного права регулюється як нормами Кодексу законів про шлюб та сім`ю, який діяв на час придбання спірного майна, так і нормами Сімейного кодексу 2004 року, який діє на час виникнення спору та регулює умови та порядок поділу (визначення часток) майна.

Так, відповідно до статті 22 КЗпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (стаття 28 КЗпШС).

Аналогічно вирішує ці питання і стаття 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).

Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України).

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Зі змісту статті 69 СК вбачається, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за вимогами однією зі сторін суд може поділити майно в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; присудити майно одному з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми та інше.

У разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, а згода щодо сплати/отримання компенсації відсутня, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

Судом встановлено, що сторони в зареєстрували шлюб 19 травня 1992 року про що зроблений запис № 7 Семенівською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 виданого Арбузинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції у Миколаївській області, 19 червня 2018 року сторони розірвали шлюб (а.с. 8).

13 травня 1994 року ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок із спорудами: літньою кухнею, сарайчиком, підвалом та басейном за адресою: с. Семенівка, Арбузинського району, Миколаївської області, що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі № 515, посвідченого державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Петренко О.В. (а.с. 10).

14 грудня 2012 року ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1980 (а.с. 9).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 43), ОСОБА_3 на праві власності належить: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку АДРЕСА_2 вартість становить 40516,53 грн., вартість житлового будинку АДРЕСА_1 становить 47142,35 грн. (а.с. 77-82).

Враховуючи, що нерухоме майно (два житлові будинки) було придбане сторонами за час шлюбу, а спільність коштів сторонами не заперечувалась, суд приходить до висновку, що вказана нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та кожен із сторін має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При цьому сторонами не надано жодного доказу на спростування презумпції спільності права власності подружжя на зазначене майно, тому суд приходить до висновку про можливість визнання за кожним з колишнього подружжя права на 1/2 частку придбаної нерухомості, що відповідатиме обставинам справи та вимогам сімейного законодавства.

Оскільки між колишнім подружжям на час розгляду справи не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, установивши, що ОСОБА_2 заперечує проти визнання права власності за кожним по будинку, суд вважає, що такий спосіб вирішення майнових спорів подружжя, як визначення частки у спільному майні, хоча і не є поділом майна в натурі у розумінні статті 71 СК, але не суперечить нормам сімейного законодавства та є самостійним способом захисту майнових прав подружжя.

Зазначені висновки суду відповідають практиці застосування норм права у аналогічних правовідносинах Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 06.04.2021 року, справа № 695/2112/16-ц, провадження № 61-13753св20.

У постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №532/402/16-ц, Суд зазначив, що у правовідносинах при поділі майна, що перебуває у спільній власності подружжя, важливим є дії обох сторін для досягнення згоди розподілу такого неподільного майна, з метою захисту прав кожного із подружжя та з урахуванням принципу справедливості та балансу інтересів.

Щодо застосування позовної давності.

За загальними правилами статей 257, 268 ЦК України позовна давність складає три роки та починає перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Так, частиною 2 статті 72 СК України передбачається, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд враховує, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази мають бути належними, тобто містити інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України), допустимими, тобто одержаними у встановленому законом порядку (стаття 78 ЦПК України), достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Оскільки подання заяви про застосування позовної давності до вимог позивача є правом відповідача, то саме відповідач має довести факт пропуску позивачем позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що в спірному житловому будинку АДРЕСА_1 24.06.2021 року були зареєстровані ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 , а 06.07.2021 були зареєстровані двоє дітей дружини ОСОБА_3 (а.с. 85).

Саме з 24 червня 2021 року позивач пов`язує дату, коли вона дізналася про порушення її прав на володіння та розпорядження майном, яке є спільною власністю, та є підставою для обчислення строку саме з цього часу.

При цьому матеріали справи не містять достовірних відомостей про те, що права ОСОБА_2 , як співвласниці, були порушені відповідачем вже у 2018 році, після розірвання шлюбу. Будь-яких доказів на підтвердження того факту, що спір між сторонами виник з 19 червня 2018 року і позивачка з цього часу знала про порушення своїх прав, ОСОБА_3 не надав.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 не довів спливу позовної давності до вимог ОСОБА_2 , про визначення часток у спільному сумісному майні, та таке відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи ОСОБА_3 про те, що позовна давність сплинула, оскільки шлюб між сторонами розірвано у 2018 році, не мають правового значення. Такі твердження суперечать вимогам статті 268 СК України, зміст яких наведено вище.

Отже, оскільки факт належності придбаних двох житлових будинків до спільної власності подружжя, а також рівність часток сторін є доведеними, а початок перебігу позовної давності пов`язано не з моментом розірвання шлюбу, а з часу, коли особа дізналась про порушення свого права. Оскільки відповідач не довів, що початок перебігу позовної давності знаходиться поза межами трирічного строку, позовна давність до вимог заявлених ОСОБА_2 до ОСОБА_2 не може вважатись пропущеною, тому суд прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_2 та часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , виходячи із рівності часток кожного із подружжя, як визначено ч. 1 ст. 70 СК України.

Суд не бере до уваги під час вирішення даного спору копію розписок від 13.07.2021 року та 18.05.2015 року (а.с.44-46) про придбання ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки такі докази не є належними та допустимими, кошти сплачені 13.07.2021 року ОСОБА_3 після розірвання сторонами шлюбу, крім того, договір - купівлі продажу нерухомого майна не оформлений належним чином, як передбачено чинним законодавством.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову частково покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

За приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 820/479/18.

Частинами 5 та 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотань учасниками справи про зменшення витрат на правничу допомогу не заявлялось.

Представництво інтересів позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 у суді здійснював адвокат Багдасарян А.Ю. на підставі договору про надання правової допомоги №31 від 05.06.2021 року.

В акті виконаних робіт № 1 від 26.11.2021 року до договору про надання правової допомоги №31 від 05.06.2021 року, детальному описі робіт, зазначені та розписані види правової послуги, що надавалася позивачу, загальна вартість послуги, складає 13500, 00 грн.

Оскільки первісний позов підлягає до задоволенню, при вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу, суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, складання заяв щодо процесуальних питань, участь представника позивача в судових засіданнях, їх кількість та час, підстави відкладення судових засідань та приходить до висновку про стягнення з відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грн., що відповідає ступеню складності справи, часу витраченого адвокатом на надання правової допомоги та обсягу наданих послуг.

Крім того, оскільки первісний позов підлягає до задоволенню, з відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 грн. на користь ОСОБА_2 .

Також, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 поніс витрати на правову допомогу адвокату Панченко О.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 12.07.2021 року № 124/07/21.

В протоколі № 1 від 12.07.2021 року узгодження виконання конкретних послуг та їх ціни за договором про надання правової допомоги від 12.07.2021 року № 124/07/21, акті виконаних робіт № 2 від 17.07.2021року по договору про надання правової допомоги від 12.07.2021 року № 124/07/21 укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Панченко О.В., зазначені та розписані вид правової послуги, що надавалася ОСОБА_3 , загальна вартість послуги, що складає 13000,00 грн. (а.с. 100-104).

При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу, суд враховує часткове задоволення зустрічних позовних вимог, складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, потребу у складанні відзиву на позовну заяву, складання заяв щодо процесуальних питань, часу витраченого адвокатом на надання правової допомоги, приходить до висновку про стягнення з позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 6500 грн. (13000грн.:2)

Крім того, оскільки частково задоволено зустрічний позов, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 454 грн. (908 грн.:2)

Згідно з частиною 10 статті 141 ЦПК України у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У зв`язку з цим, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 454 грн. (908-454) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. (13500 - 6500)

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 , відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату правової допомоги у розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено 06 грудня 2021 року о 10 годині 00 хвилин

Суддя Арбузинського

районного суду О.М. Кірімова