Куніцин Олександр Олександрович > <третя особа>> Дарницький районний суд міста Києва> м. Київ>
ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7756/20>
провадження № 2/753/2837/21>
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Кримчук Я. Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_1 про припинення дії, яка порушує право,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

У травні 2020 р. Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація (далі також - позивач 1) та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» (далі також - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», Керуюча компанія, позивач 2) звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , відповідач) про зобов`язання припинити дії щодо використання квартири АДРЕСА_1 не за призначенням (під розташування так званого хостелу для фактичного тимчасового проживання від 1 до 30 осіб, не пов`язаних родинними відносинами, за плату) шляхом дотримання вимог законодавства України щодо мінімальної площі спальні на одну особу - 8 кв.м.

Позов обґрунтований такими обставинами. Житловий будинок АДРЕСА_2 як об`єкт комунальної власності територіальної громади м. Києва перебуває у сфері управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та закріплений на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». Відповідач ОСОБА_1 , будучи власником квартири НОМЕР_2 , розташованої у вищевказаному будинку, використовує її не за призначенням. У цій квартирі, що має загальну площу 86,1 кв.м. і складається з 4-х кімнат житловою площею 53,1 кв.м., відповідач облаштував так званий хостел на 27 ліжко-місць. З цього приводу до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації постійно звертаються мешканці будинку, які скаржаться на те, що у квартирі відповідача проживає велика кількість людей, які порушують громадський порядок, правила тиші тощо. В свою чергу Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про такі скарги інформує Дарницьке управління поліції ГУ НП у м. Києві для забезпечення публічної безпеки та порядку. Перебування великої кількості сторонніх людей у будинку створює незручності як для мешканців будинку, так і для працівників комунальної сфери, мають місце щоденні скарги від мешканців до ЖЕД № 206 про порушення санітарних норм у під`їзді, збільшення експлуатаційних витрат на будинок тощо.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав пославшись на безпідставність та недоведеність вимог. Мотивував свої заперечення тим, що позивачі не навели фактів та не надали доказів на підтвердження доводів позову щодо порушення його діями цивільних прав або інтересів громадян, створення для власників квартир його діями чи бездіяльністю незручностей, порушення санітарних норм, громадського порядку та спокою у вечірні і нічні години, використання особами, що проживають у його квартирі, прибудинкової території не за призначенням. Вказав також, що оскільки вимоги позову не мотивовані порушенням майнових прав та інтересів територіальної громади м. Києва, а права на звернення до суду за захистом прав та інтересів інших осіб у позивачів немає, вимоги Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як суб`єкта владних повноважень мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, а у позові Керуючої компанії слід відмовити з підстав недоведеності вимог.

ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи.

Ухвалою від 25.05.2020 суд відкрив провадження за цим позовом та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 10.11.2020.

25.06.2020 від представника позивача 1 надійшло клопотання про приєднання доказів.

В підготовчому засіданні 10.11.2020 представник позивача 2 заявив клопотання про виклик свідків.

В підготовчому засіданні 10.11.2020 суд задовольнив клопотання та заяву представників позивачів про приєднання доказів і виклик свідків, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 16.03.2021.

15.03.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні 16.03.2021 суд допитав свідка з боку позивача та за клопотанням представника позивача 2 оголосив перерву в судовому засіданні до 09.06.2021.

05.04.2021 від представника позивача 1 надійшла відповідь на відзив.

07.06.2021 від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

09.06.2021 від представників позивачів надійшли заява про завершення розгляду справи за їх відсутності.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» житловий будинок АДРЕСА_2 переданий до сфери управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Згідно з розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 30.01.2015 № 33 вищевказаний будинок закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва».

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2018 відповідач ОСОБА_1 набув у власність чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З березня 2016 р. мешканці будинку АДРЕСА_2 неодноразово зверталися до Київської міської державної адміністрації, Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, ГУ Держсанепідемслужби м. Києва та органів Національної поліції України зі скаргами на незаконне використання квартири НОМЕР_2 під хостел, порушення такими діями їх житлових прав, громадського порядку та громадської безпеки.

Згідно з даними акту від 10.02.2016, складеного комісією у складі працівників ЖЕД-206 та інспекторів поліції, при відвідуванні квартири АДРЕСА_3 двері відчинила особа, яка представилася адміністратором, зайти в квартиру не дозволила, документи, що надають право використовувати квартиру не за призначенням, не надала.

На підтвердження вимог позову позивачем також надано акт від 19.12.2019, складений комісією працівників ЖЕД-206 та підписаний мешканцями квартир НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , у якому зазначено, що у квартирі НОМЕР_2 розташовано хостел на 27 ліжко-місць.

За даними Дарницького УП ГУ НП у м. Києві за період з січня 2017 р. по травень 2020 р. від громадян надійшло двадцять заяв щодо порушення громадського спокою мешканцями квартири АДРЕСА_3 .

Допитана на прохання позивача як свідок мешканка квартири НОМЕР_4 ОСОБА_2 пояснила в суді, що з 2016 р. і до цього часу у квартирі НОМЕР_2 функціонує хостел, що створює значні незручності жителям усього будинку, оскільки мешканці хостелу збираються у місцях загального користування та біля під`їзду, постійно шумлять та смітять, відкрито вживають спиртні напої та наркотичні засоби, нерідко влаштовують бійки, а цілодобові дзвінки у двері хостелу і сусідніх квартир порушують спокій її сім`ї та інших мешканців будинку, квартири яких розташовані на шостому поверсі. Свідок вказала, що на численні скарги її та інших мешканців будинку щодо незаконної діяльності хостелу належних заходів реагування не було вжито.

IV. Мотивувальна частина рішення.

За приписами частини 1 статті 12, частини 1 статті 13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У статтях 15, 16 цього Кодексу закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене можна дійти висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

У частині 2 статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Одним з таких способів є припинення дії, яка порушує право, що застосовується у разі вчинення іншою особою (відповідачем) триваючого правопорушення, якою створюються перешкоди у здійсненні суб`єктивного права позивача.

Конституція України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (стаття 41).

Разом з тим Основний закон України гарантує не лише права власників, а й покладає на них певні обов`язки. Саме про це йдеться у частині 3 статті 13 та частині 7 статті 41 Конституції України, відповідно до яких власність зобов`язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства…

Вказані конституційні положення знайшли своє закріплення у ЦК України, норми якого визначають, зокрема, поняття та зміст права власності як права володіння, користування та розпорядження своїм майном, гарантії та принципи здійснення права власності, рівність усіх суб`єктів права власності тощо.

Так, за приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до положень статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства…

Згідно з нормою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Наведене означає, що право особи на здійснення правомочностей власника кореспондує обов`язку не порушувати при цьому права і свободи громадян та інтереси суспільства.

Предметом цього позову є, зокрема, вимоги Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, заявлені в рамках делегованих їй Київською місцевою радою повноважень щодо управління комунальною власністю територіальної громади м. Києва.

Стаття 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно положень цього Закону право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів (частина 8 статі 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), а відтак доводи відповідача про те, що вимоги Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, не заслуговують на увагу і є безпідставними.

Відповідач не заперечує, що у належній йому на праві власності квартирі, яка розташована на шостому поверсі багатоквартирного житлового будинку, функціонує хостел.

Право відповідача на використання належного йому об`єкта житлової нерухомості за таким цільовим призначенням оспорюється позивачами, а відтак при вирішені вимог позову слід виходити з системного аналізу законодавства, яке регламентує основні права власників житлового будинку або квартири, та керуватись критерієм справедливого балансу, який полягає у тому, що у випадку протиставлення конкретного приватного інтересу іншому інтересу, зокрема, публічному (суспільному, державному), повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Так, за нормою статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку (частина друга 2 статті 383 ЦК України).

Обов`язок використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил, не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян, передбачений і Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572.

Суспільні відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, регулює Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», стаття 4 якого визначає, що громадяни мають право, зокрема, на безпечні для здоров`я і життя умови побуту та відпочинку.

За приписами статей 22, 24 цього Закону органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності жилі, виробничі, побутові та інші приміщення відповідно до вимог санітарних норм та здійснювати відповідні організаційні, господарські, технічні, технологічні, архітектурно-будівельні та інші заходи щодо попередження утворення та зниження шуму до рівнів, установлених санітарними нормами.

Аналіз наведених законодавчих положень в сукупності з нормами, які визначають загальні засади та межі здійснення цивільних прав, в тому числі і засади використання права власності, дає підстави для висновку, що законодавець передбачає неможливість використання житла не лише для промислового виробництва, а й для інших цілей, не сумісних з нормальними умовами життя людини.

Визначення поняття хостелу міститься пункті 5.31 ДСТУ 4527:2006, згідно з яким хостел (молодіжний готель) - це засіб розміщення, в якому номери розташовані, як правило, за коридорною або блочною системою, та має умови для самостійного готування їжі й санітарно-технічні зручності на поверсі або в блоці.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про туризм» готель - це підприємство будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, що складається з шести і більше номерів та надає готельні послуги з тимчасового проживання з обов`язковим обслуговуванням.

Готельна послуга - це дії (операції) підприємства з розміщення споживача шляхом надання номера (місця) для тимчасового проживання в готелі, а також інша діяльність, пов`язана з розміщенням і тимчасовим проживанням.

Згідно з пунктом 4.2.1. ДСТУ 4268:2003 «Послуги туристичні. Засоби розміщення. Загальні вимоги» до готелів та аналогічних засобів розміщування відносять колективні засоби розміщування, що складаються більше ніж з семи номерів; мають єдине керівництво; надають готельні послуги, зокрема обслуговування в номерах, щоденне заправляння ліжок та прибирання кімнат і санвузлів.

Отже зміст наведених нормативних положень свідчить про те, що для визнання хостелу готелем необхідна наявність двох умов, якими є наявність шести і більше номерів (місць для розміщення) та надання готельних послуг.

Основні вимоги щодо користування готелями та аналогічними засобами розміщення регламентують Правила користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання готельних послуг, затверджені наказом Державної туристичної адміністрації від 16.03.2004 № 19.

Відповідно до цих Правил складовими готельної послуги є основні послуги - обсяг послуг готелю (проживання, харчування тощо), що включається до ціни номера (місця) і надається споживачу згідно з укладеним договором, та додаткові послуги - обсяг послуг, що не належать до основних послуг готелю, замовляються та сплачуються споживачем додатково за окремим договором.

За обставинами справи установлено надання відповідачем на платній основі послуг проживання одночасно 27 особам шляхом виділення кожному ліжко-місця та інших послуг, пов`язаних з розміщенням та тимчасовим проживанням, про що свідчить наявність у хостелі персоналу (щонайменше адміністратора), що не заперечується відповідачем.

Отже установлені при розгляді цієї справи факти дають підстави вважати здійснювану відповідачем діяльність малою формою готельного бізнесу, що функціонує за спрощеними стандартами готельного обслуговування.

Така діяльність по своїй суті є господарською діяльністю, проте доказів, які б свідчили про реєстрацію відповідача як суб`єкта господарювання, суду не надано.

Більше того, за інформацією ГУ ДПС у м. Києві податки з доходу від надання нерухомого майна в оренду відповідач також не сплачує.

Згідно з діючими в Україні нормативними документами в галузі будівництва (ДБН) допускається розміщення нежитлових приміщень, які використовуються для здійснення господарської діяльності, у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків (ДБН В2.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення»).

Відповідно до пункту 3.3 ДБН В.2.2-20:2008 «Будинки і споруди. Готелі» готель - це один із засобів розміщення, який визначається згідно з вимогами ДСТУ 4527:2006 «Послуги туристичні. Засоби розміщення. Терміни та визначення», тут: будинок або комплекс приміщень для тимчасового розміщення (проживання).

Пункт 6.1.1 ДБН В.2.2-20:2008 визначає, що для готелів наявність житлової та приймально-вестибюльної груп приміщень є обов`язковою, а житлова частина будинків готелів (номерний фонд) повинна бути функціонально і планувальне відокремленою.

У випадку розташування приміщень готелів у складі багатофункціональних будинків, а також у випадках блокування приміщень готелів з іншими підприємствами та установами готелі повинні бути планувально відокремлені, ізольовані та забезпечені самостійними входами і комунікаціями (вертикальними і горизонтальними).

Статтею 8 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що у виняткових випадках може здійснюватися переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад.

Аналіз наведених нормативних актів в їх сукупності дає підстави для висновку, що для здійснення господарської діяльності, зокрема, діяльності з надання готельних послуг, можуть використовуватися лише нежилі приміщення, оскільки у протилежному випадку порушуються нормальні умови життя, побуту та відпочинку мешканців житлового будинку.

В суді знайшов підтвердження факт використання відповідачем належної йому на праві власності квартири для здійснення господарської діяльності всупереч закону, а відтак є доведеним порушення охоронюваного законом суспільного (громадського) інтересу, формулювання і захист якого здійснює держава, в даному випадку в особі Дарницької районної в місті Києві державної адміністраціїяк органу місцевого самоврядування, та безпосередньо інтересу територіальної громади м. Києва у здійсненні ефективного управління комунальною власністю.

Захистити порушені інтереси можливо лише шляхом обмеження відповідача у здійсненні права користування своєю власністю, а відтак вимоги Дарницької районної в місті Києві державної адміністраціїпро припинення використання квартири під розташування хостелу, суд вважає правомірним, пропорційним і адекватним способом захисту,що відповідає змісту порушених інтересів та характеру їх порушення.

Позивачі просять зобов`язати відповідача при користуванні квартирою дотримуватись вимог законодавства щодо розміру мінімальної жилої площі на одну особу, проте такі вимоги фактично заявлені в інтересах мешканців хостелу, повноважень на представництво інтересів яких у них немає, а тому такі вимоги є явно неприйнятними з огляду на процесуальне законодавство.

Переконливих обґрунтувань та доказів, які б свідчили про порушення діями відповідача прав та інтересів КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», суду не надано, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення його позову відсутні.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача сплачений Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією судовий збір в сумі 1 051 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 ; рнокпп НОМЕР_1 ) припинити дії щодо використання квартири АДРЕСА_1 не за призначенням, під розташування так званого хостелу (для фактичного тимчасового проживання від 1 до 30 осіб, не пов`язаних родинними відносинами, на платній основі).

Відмовити у задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_1 про припинення дії, яка порушує право.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , рнокпп НОМЕР_1 ) на користь Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (місцезнаходження: м. Київ, вул. Олександра Кошиця, 11; ідентифікаційний код 37388222) судовий збір в сумі 1 051 (одна тисяча п`ятдесят одна) гривня.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:

Повне рішення складене 28.03.2022.