Справа № 461/1687/19 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/3839/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря ЖукровськоХ.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника прокуратури Слиш Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідачів Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Личаківського районного м. Львова від 16 листопада 2020 року у складі судді Нора Н.В., а також апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на додаткове рішення цього ж суду від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Головного управління національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,-

встановив:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів Прокуратури Львівської області, Головного управління національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди внаслідок незаконного перебування під слідством та судом.

В обґрунтування позову покликався на те, що за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 6 січня 2015 року його засуджено за частиною 1 статті 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 8500 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Запобіжним заходом до вступу вироку в законну силу залишено особисте зобов`язання. Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат. Згідно вироку суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що 13 квітня 2014 року близько 14:00 керуючи автомобілем ГАЗ-2410, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Ш.Руставелі в напрямку площі Петрушевича у м. Львові, поблизу будинку № 8 порушив вимоги пунктів 1.5,1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); пункту 2.3 (підпункт «б») та пункту 12.3, Правил дорожнього руху, а саме керуючи вищевказаним транспортним засобом, який перебував у технічно-справному стані, він не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, з моменту початку руху пішохода у бік смуги руху керованого ним автомобіля, своєчасно не застосував екстреного гальмування (як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі), що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пішохід жінка похилого віку ОСОБА_2 , яка перетинала дорогу справа наліво щодо напрямку руху зазначеного автомобіля, отримала тілесні ушкодження, які відносяться до середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції правої руки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 6 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2016 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 6 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року задоволено касаційну скаргу прокурора та скасовано ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2016 року і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 5 березня 2018 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 6 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК.

Постановою Верховного Суду від 15.01.2019р. ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 5 березня 2018 року залишено без змін, постанова Верховного Суду набрала законної сили.

Таким чином, позивач в загальному перебував під слідством та судом 4 роки і 4 місяці, або 52 місяці. Внаслідок цього, позивачу завдано душевних страждань, які зумовлені незаконним кримінальним переслідуванням з боку органів державної влади, яке тривало більше 4 років, також було порушено звичайний уклад життя, постійне нервове потрясіння та пригнічений стан.

Просив стягнути з державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500000 грн, а також витрати на правову допомогу, надану адвокатом Мазуром В.В. під час кримінального провадження № 000252 від 13.04.2014 в розмірі 152340 грн., а також 31620 грн. витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Мазур В.В. під час розгляду даної цивільної справи.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 250000 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги у кримінальному провадженні в розмірі 104500 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги у цивільному провадженні в розмірі 24900 грн.

В решті вимоги залишено без задоволення за безпідставністю.

Додатковим рішенням цього ж суду від 11 лютого 2021 року стягнуто з Прокуратури Львівської області (місце знаходження: 79005, м. Львів, пр. Шевченка, 17/9), Головного управління національної поліції у Львівській області (місце знаходження: 79007, м. Львів, пл. Григоренка, 3), Державної казначейської служби України (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) на користь держави на відшкодування сплаченого судового збору по 256,13 грн. з кожного.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року оскаржили позивач ОСОБА_1 , Львівська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України, а також додаткове рішення цього ж суду від 11 лютого 2021 року оскаржив відповідач Львівська обласна прокуратура.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення є не обґрунтованим, не справедливим, відтак підлягає скасуванню.

Звертає увагу, що позивач перебував під слідством і судом з 13.04.2014 по 15.01.2019, що становить 4 роки 9 місяців і два дні, або 57 місяців.

Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи в суді першої інстанції 5000 грн, розмір відшкодування не може бути меншим ніж 285000 грн.

Судом першої інстанції не спростовано доводів позивача щодо обставин завдання йому моральної шкоди під час перебування його під слідством та судом, суд взяв до уваги термін 4 роки і 4 місяці, або 52 місяці, що на час розгляду справи мало становити суму 260000 грн, однак прийшов висновку про стягнення лише 250000 грн.

Позивач вважає, що з урахуванням наведених ним обставин, характеру і тривалості глибини душевних страждань, встановлений законом мінімальний розмір моральної шкоди є недостатнім для відновлення його порушеного права, відтак розумній сатисфакції розміру моральної шкоди відповідатиме сума 500000 грн.

Крім цього, за період захисту прав та інтересів ОСОБА_1 як підозрюваного і обвинуваченого у кримінальному провадженні позивачем укладено договір з адвокатом Мазур В.В. від 11.09.2020 про надання правничої допомоги.

За вказаний період захисту адвокатом інтересів ОСОБА_1 у кримінальному провадженні він поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 152340 грн, що підтверджується актом виконаних робіт та квитанцією про сплату коштів.

Крім цього, для представництва інтересів позивача ОСОБА_1 у цивільній справі № 461/1687/19 позивач уклав договір з адвокатом Мазур В.В. від 11.09.2020. За період представництва інтересів у цивільній справі ОСОБА_1 поніс витрати на правничу допомогу розмірі 31620 грн, що підтверджується актом виконаних робіт та квитанцією про сплату коштів.

Натомість, суд першої інстанції рішенням від 16.11.2020 самостійно заперечив заявлений позивачем розмір судових витрат у кримінальному провадженні і зменшив до суми 104500 грн, а розмір судових витрат у цивільній справі до суми 24900 грн, при цьому не навів жодної норми закону, які б давали право суду з власної ініціативи зменшувати розмір заявлених позивачем витрат.

Просить суд скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року та ухвалити нове про задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Львівська обласна прокуратура не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає таке необґрунтованим та незаконним.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 перебував під судом і слідством 2 роки 7 місяців 15 днів, а відтак розмір моральної шкоди, який гарантований законом становить 131449,50 грн.

З врахуванням наведеного, розмір шкоди, який більший від мінімального встановленого законом, підлягає обов`язковому доказуванню, відтак, стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди 250000 грн є значно завищений.

Крім цього, на переконання апелянта, судом необгрунтовано задоволено вимоги позивача про стягнення витрат на отримання правової допомоги, оскільки позивачем не надано належних документів, які підтверджують понесення витрат на правову допомогу.

Більше того, вказана вимога задоволена з порушенням порядку, передбаченого ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас, поза увагою суду, без надання оцінки в описовій частині, залишилося питання щодо задоволення вимоги про стягнення 104500 грн витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, взагалі незрозуміло, з яких мотивів виходив суд задовольняючи цю вимогу.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року Львівська обласна прокуратура зазначає, що з додатковим рішенням не погоджується, оскільки таке ухвалене з порушенням вимог ст.ст. 141, 263 ЦПК України.

Просить врахувати, що ОСОБА_1 не поніс витрат на судовий збір, відтак ці витрати мали б компенсуватися за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а не стягуватися, зокрема, з відповідача прокуратури Львівської області.

Просить додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким судовий збір компенсувати за рахунок держави.

В апеляційній скарзі відповідач Державна казначейська служба України вважає, що оскаржуване рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року прийняте з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Звертає увагу, що саме з 05 березня 2018 року ОСОБА_1 , відповідно до вимог КПК України, вважається невинуватим у вчиненні кримінального правпорушення, усі обмеження, пов`язані з притягненням його до кримінальної відповідальності припинили свою дію із зазначеної дати, відтак безпідставним є відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 за період з 05.03.2018 по 15.01.2019.

Крім того, 17.06.2016 ухвалою Апеляційного суду Львівської області закрито провадження відносно ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а подальший розгляд справи розпочато 25 квітня 2017 року у зв`язку із постановленням ухвали Вищого спеціалізованого суду України про скасування вказаної ухвали апеляційного суду, отже в період з 17.06.2016 по 25.04.2017 ОСОБА_1 також не зазнав жодної шкоди або процесуальних обмежень, відтак відшкодування шкоди за цей період також є безпідставним.

Просить врахувати, що виходячи із приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування повинен визначатися в залежності від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, з врахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яка має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

Також, в оскаржуваному рішенні судом взагалі не мотивовано стягнення судових витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги у кримінальному провадженні в сумі 104500 грн, оскільки судом не досліджено обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та значенню справи.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби необхідно задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції вважав доведеним факт спричинення позивачу внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, оскільки останній зазнав душевних страждань внаслідок перебування під слідством та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, протягом усього періоду позивач перебував у стані нервового потрясіння, також було порушено звичайний уклад життя. З урахуванням характеру і тривалості душевних страждань, суд визнав необхідною і достатньою суму відшкодування у розмірі 250000 грн. за спричинену моральну шкоду.

Крім цього, враховуючи вимоги ст.ст. 133, 137 ЦПК України, суд стягнув 24900 грн. понесених судових витрат позивачем на надання правової допомоги, що підтверджена квитанціями про оплату та актами виконаних робіт, однак без врахування витрат на виїзд адвоката власним транспортним засобом, оскільки такі витрати не підтверджені належними доказами, а саме квитанціями про оплату за бензин, тощо.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

З матеріалів справи встановлено, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 6 січня 2015 року ОСОБА_1 засуджено за частиною 1 статті 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 8 500 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Запобіжним заходом до вступу вироку в законну силу залишено особисте зобов`язання. Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат (т. 1 а.с. 35-37).

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що 13 квітня 2014 року близько 14:00 він керуючи автомобілем ГАЗ-2410, (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Ш.Руставелі в напрямку площі Петрушевича у м. Львові, поблизу будинку № 8 порушив вимоги пунктів 1.5,1.10 ( в частині значення терміну «небезпека для руху»); пункту 2.3 (підпункт «б») та пункту 12.3, Правил дорожнього руху. Керуючи вищевказаним транспортним засобом, який перебував у технічно-справному стані, він не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, з моменту початку руху пішохода у бік смуги руху керованого ним автомобіля, своєчасно не застосував екстреного гальмування (як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі), що призвело до дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), в результаті якої пішохід жінка похилого віку ОСОБА_2 , яка перетинала дорогу справа наліво щодо напрямку руху зазначеного автомобіля, отримала тілесні ушкодження, які відносяться до середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції правої руки. Таким чином, ОСОБА_1 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, у результаті чого потерпілій було завдано середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 6 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (т. 1 а.с. 51-55).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 64-65).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2016 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 6 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України (т. 1 а.с. 77-79).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року задоволено касаційну скаргу прокурора та скасовано ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2016 року і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 82-83)

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 5 березня 2018 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 6 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України (т. 1 а.с. 89-92).

Скасовуючи вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року та закриваючи провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, апеляційний суд виходив з того, що при апеляційному розгляді встановлено, що порушень Правил дорожнього руху, а саме: Розділу 1, п.1.5, п.1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); Розділу 2, п.2.3 (підпункт «б») та Розділу 12, п.12.3, обвинуваченим допущено не було, відповідно в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Постановою Верховного Суду від 15.01.2019 ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 5 березня 2018 року залишено без змін, постанова Верховного Суду набрала законної сили (т. 1 а.с. 98-102).

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури і досудового розслідування, позивач вказував на те, що він в загальному перебував під слідством та судом 4 роки і 4 місяці, або 52 місяці. Внаслідок цього, позивачу завдано душевних страждань, які зумовлені незаконним кримінальним переслідуванням з боку органів державної влади, яке тривало більше 4 років, також було порушено звичайний уклад життя, постійне нервове потрясіння та пригнічений стан.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативнорозшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Встановивши те, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрите ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2018 року у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про доведеність факту спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури.

В свою чергу, з урахуванням характеру і тривалості душевних страждань, суд першої інстанції визнав необхідною і достатньою суму моральних збитків у розмірі 250 000 грн. за спричинену моральну шкоду, не встановивши при цьому чіткий час перебування позивача під слідством та судом, а також з якого розміру мінімальної заробітної плати виходив визначаючи розмір відшкодування.

Не погоджуючись із розміром відшкодування моральної шкоди, апелянт ОСОБА_1 у скарзі зазначає, що він загалом перебував під слідством та судом з 13.04.2014 по 15.01.2019, що становить 4 роки 9 місяців і два дні, або 57 місяців.

Натомість, апелянти Львівська обласна прокуратура та Державна казначейська служба вважають, що ОСОБА_1 перебував під судом і слідством 2 роки 7 місяців 15 днів, оскільки 17.06.2016 ухвалою Апеляційного суду Львівської області закрито провадження відносно ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а подальший розгляд справи розпочато 25 квітня 2017 року у зв`язку із постановленням ухвали Вищого спеціалізованого суду України про скасування вказаної ухвали апеляційного суду. З 05 березня 2018 року ОСОБА_1 , відповідно до вимог КПК України, вважається невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, усі обмеження, пов`язані з притягненням його до кримінальної відповідальності припинили свою дію із зазначеної дати.

З матеріалів справи встановлено, що 10 вересня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відтак з цього часу відносно нього розпочато досудове розслідування.

17 червня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області закрито провадження відносно ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, відтак за період з 10.09.2014 по 17.06.2016 ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 1 рік 9 місяців та 7 днів.

Згідно із ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

За ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ст. 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили.

Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Подальший судовий розгляд відносно ОСОБА_1 розпочато 25.04.2017 з часу винесення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року, якою задоволено касаційну скаргу прокурора та скасовано ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2016 року і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 5 березня 2018 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 6 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, відтак за період з 25 квітня 2017 року по 05 березня 2018 року позивач перебував під слідством та судом 10 місяців і 8 днів.

З врахуванням наведеного, в період з 17.06.2016 по 25.04.2017, а також з 05.03.2018 ОСОБА_1 не перебував під слідством та судом, оскільки з часу набрання законної сили рішення апеляційної інстанції, якими закрито відносно нього кримінальне провадження, вважається невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом складає 2 роки 7 місяців 15 днів, або 31 місяць 15 днів.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15, з яким погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах.

Зважаючи на обставини справи та розмір мінімальної місячної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції (5000 грн), врахувавши визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який передбачений частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування не може бути меншим 157500 грн.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 250000 грн на відшкодування моральної шкоди, оскільки час перебування під слідством та судом безумовно призвів до порушення звичного способу життя позивача, пригнічення його морального стану, спричинення важких душевних та психологічних страждань, при цьому визначений мінімальний розмір відшкодування 157500 грн є недостатнім для відновлення порушеного права позивача.

З врахуванням наведеного, оскаржуване рішення в частині визначеного розміру відшкодування моральної шкоди необхідно залишити без змін, відповідно апеляційні скарги без задоволення.

В свою чергу, згідно із ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», пунктів 13, 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, відшкодування громадянинові шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування чи прокуратури провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється Державною Казначейською службою України у відповідності до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року.

Пункт 35 Порядку передбачає, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

За таких обставин, у випадку прийняття судом рішення про відшкодування особі шкоди за рахунок державного бюджету, Державна Казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів відповідно до покладених на неї законом обов`язків.

Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

З наведених підстав, резолютивну частину рішення необхідно змінити, виключивши запис про стягнення коштів шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.

Щодо вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальній справі в сумі 152340 грн колегія суддів враховує таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Отже, визначені наведеним вище Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому, в даному випадку потрібно виходити зі спеціальної норми закону, якою передбачено таке відшкодування.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року

№ 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

З матеріалів справи встановлено, що договір про надання правової допомоги від 11 вересня 2014 року, укладений між адвокатом Мазуром В.В. та клієнтом ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 6).

Згідно із п. п. 1.2. договору клієнт уповноважує адвоката представляти його інтереси і від його імені в усіх судах першої, апеляційної та касаційної інстанції, у зв`язку з чим наділяє адвоката усіма належними йому процесуальними правами.

Позивачем надано акт виконаних робіт від 01.03.2019 із зазначенням виду послуг, наданих як під час досудового розслідування, так і в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, на загальну суму 152340 грн. (т. 1 а.с. 103-105).

Також, позивач надав квитанцію від 05.03.2019 про сплату адвокату Мазуру В.В. 152340 грн на підставі договору про надання правової допомоги від 11.09.2014 (т. 1 а.с. 107).

Вирішуючи питання обгрунтованості вимог позивача про відшкодування йому витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні, суд першої інстанції задовольнив частково позовні вимоги, стягнувши з державного бюджету України 104500 грн, дійшов правильного висновку про доведеність вимоги позивача про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні у вказаному розмірі, за виключенням витрат на доїзд адвоката власним транспортним засобом, що не підтверджено належними доказами.

В свою чергу, звертаючись із позовними вимогами та обґрунтовуючи такі матеріалами відповідного кримінального провадження, позивач ОСОБА_1 пред`явив вимоги до Головного управління Національної поліції у Львівській області, як особи, відповідальної за дії органу досудового розслідування.

Надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції представник ГУНП у Львівській області Терех І.М. пояснив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 проводив слідчий СВ Львівського МУГМВСУ у Львівській області, при цьому Головне управління Національної поліції у Львівській області не є правонаступником Головного управління МВС у Львівській області, не є у жодних правовідносинах із позивачем, не є та не належить до органів внутрішніх справ.

Так, статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача, що відповідає висновкам зазначеним у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Закон України «Про Національну поліцію», який опублікований 06 серпня 2015 року та набрав чинності 07 листопада 2015 року, визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворені, як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, серед яких Головне управління Національної поліції та ліквідовані як юридичні особи територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, тобто Управління Міністерства внутрішніх справ.

Згідно із наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання», відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та постанов Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України», від 23 вересня 2015 року № 751 «Про ліквідацію територіального органу Міністерства внутрішніх справ» та від 13 жовтня 2015 року № 834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», наказано вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС.

Беззаперечним є те і сторонами не оспорюється, що відповідно до наказу МВС України від 06 листопада 2015 року № 1388 розпочато процедуру ліквідації Управління МВС України у Львівській області, як юридичної особи, якій передувало скорочення всіх штатів УМВС України та його структурних підрозділів, у тому числі і СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області.

Головне управління Національної поліції Львівській області є новоствореною установою, з 07 листопада 2015 року юридичною особою і не є правонаступником ГУМВС України Львівській області, при цьомуліквідаційна комісія ГУ МВС України у Львівській області до участі у даній справі не залучена.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку про те, що Головне управління Національної поліції у Львівській області не є правонаступником СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, тому не повинно відповідати за зобов`язаннями останнього, відтак оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16 листопада 2020 року, а також додаткове рішення від 11 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ Національної поліції у Львівській області та стягнення з цього відповідача сплаченого судового збору необхідно скасувати, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог із вказаних вище підстав.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині вимог позивача про стягнення з державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на його користь 31620 грн. витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Мазур В.В. під час розгляду даної цивільної справи, колегія суддів враховує таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показами свідків.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_3 в суді першої інстанції представляв адвокат Мазур В.В., на підставі укладеного договору про надання правової допомоги від 10.09.2014 року.

В матеріалах справи наявний акт виконаних робіт від 07.01.2020, у якому зазначено надані послуги адвокатом, із загальною сумою витрат 31260 грн., а також додано квитанцію від 27.01.2020 на оплату за надання правової допомоги у цивільній справі в сумі 31620 грн.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстнації про стягнення в користь позивача 24900 грн витрат на правничу допомогу, надану під час розгляду справи в суді першої інстанції, за виключенням витрат на доїзд адвоката власним транспортним засобом, що, згідно із ст. 138 ЦПК України, є витратами, пов`язаними з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, які несуть саме сторони процесу.

Разом з тим, суд першої інстанції безпідставно стягнув з Державного бюджету України 24900 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки за положеннями ст. 133 ЦПК України витрати за професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак розподіл таких проводиться за правилами ст. 141 ЦПК України, з покладанням на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у вказаній частині рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, з ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 12450 грн витрат на правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до такого відповідача, при цьому стягнення іншої частини витрат із Головного управління Національної поліції України у Львівській області необхідно відмовити, з наведених вище підстав.

В свою чергу, апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Звертаючись до суду із позовомдо Прокуратури Львівської області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, позивач ОСОБА_1 не сплачував судовий збір на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», за якою судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Разом з тим, прокуратура Львівської області в силу вимог закону не є звільнена від сплати судового збору, відтак з такого відповідача стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, в даному випадку в дохід держави, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Однак, як зазначено вище, Головне управління Національної поліції у Львівській області є неналежним відповідачем, відтак суд першої інстанції безпідставно поклав частину судових витрат на такого відповідача, що тягне за собою скасування оскаржуваного додаткового рішення в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області 256 грн. 13 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

Абзаци другий та третій рішення Личаківського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року змінити, викласти такі абзаци в наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) завдану моральну шкоду в розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) 104500 (сто чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок на відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги у кримінальному провадженні.

Рішення Личаківського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги у цивільному провадженні в розмірі 24900 грн- скасувати, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 12450 (дванадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.

Врешті рішення Личаківського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області 256 грн. 13 коп. судового збору скасувати.

Врешті додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2021року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк