Єдиний унікальний номер справи 361/567/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про витребування майна від добросовісного набувача,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 18.08.2014 року між ним та ТОВ «Каса народної допомоги» укладений кредитний договір №1808001/000-КФІ/14 на суму 130000 грн.

Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором цього ж дня між ним та кредитором укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В. Відповідно до пункту 9.1. цього договору він оформив заставну серії АА № 000319 від 18.08.2014 року.

17.11.2016 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу заставної, а 20.12.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.08.2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Каса народної допомоги», ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання зазначеного вище договору кредиту, договору іпотеки та договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення недійсними, визнання на нього права власності та витребування його з чужого незаконного володіння - відмовлено. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2019 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення №№1, 2, 3, 4, 5, 6, загальною площею 76,7 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20.12.2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

У договірних відносинах з відповідачем позивач не був, ОСОБА_3 по відношенню до спірного майна має статус добросовісного набувача, від якого власник має право витребувати його у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, що позивач й просив зробити.

Рішенням Броварського районного суду Київської області від 13 травня 2021 року позов задоволено, скасовано рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненка Олега Валерійовича, а також внесений відповідний запис у Єдиний державний реєстр прав власності та речових прав на спірне нерухоме майно; спірне майно витребуване від відповідача на користь позивача; вирішено питання судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

27.09.2021 року позивач направив відзив на апеляційну скаргу, в якому, не погоджуючись із викладеними у апеляційній скарзі доводами, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 18.08.2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Каса народної допомоги» був укладений кредитний договір №1808001/000-КФІ/14. За умовами цього договору ТОВ «Каса народної допомоги» зобов`язалася надати ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) грн. на розвиток його підприємницької діяльності, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути їх до 18.08.2015 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 48% річних.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором цього же дня, 18.08.2014 року, між ОСОБА_2 та ТОВ «Каса народної допомоги» був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., предметом якого є нежиле приміщення № 1, 2, 3, 4, 4, 5, 6, розташоване в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 9.1. Договору іпотеки ОСОБА_2 оформив заставну серії АА № 000319 від 18.08.2014 року.

17 листопада 2016 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу заставної, відповідно до якого продавець шляхом здійснення передавального напису (індосаменту) передав у власність покупця заставну серії АА № 000319 від 18.08.2014 та право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. Цього ж дня на заставній було вчинено передавальний напис.

20 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.08.2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Каса народної допомоги», ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів кредиту, іпотеки, договору купівлі-продажу нежилого приміщення, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння було відмовлено.

7 грудня 2018 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень 1,2,3,4,5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2019 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги; визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення №№1, 2, 3, 4, 5, 6, загальною площею 76,7 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений 20.12.2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, вищевказану постанову Київського апеляційного суду залишено без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірного нежитлового приміщення на користь позивача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Судом першої інстанції в ході розгляду справи було встановлено, що спірне нежитлове приміщення вибуло із володіння позивача поза його волею, оскільки вибуло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, який у подальшому був визнаний недійсним постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірного нежитлового приміщення на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт, зокрема вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував неможливість витребування майна у добросовісного набувача, оскільки таке майно вибуло з володіння власника за його волею, так як він добровільно передав його в іпотеку і зазначив про можливість звернення стягнення на таке майно в договорі. Вказана позиція апелянта не відповідає вимогам положень чинного закону, оскільки звернення стягнення в позасудовому порядку не може вважатися таким, що здійснюється з волі іпотеко держателя, є примусовою дією іпотеко держателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Такої ж правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18.

Зважаючи на вищевикладене, зазначений довід апеляційної скарги не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції.

Окремо апелянт зазначав і про вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позивачем заявлялися лише вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірне майно, тоді як суд також скасував й запис в Єдиному державному реєстрі прав власності та речових права на нерухоме майно.

Вказана позиція апелянта також не може бути прийнята апеляційним судом, оскільки суд при вирішенні справи має застосувати ефективний спосіб захисту, що передбачений чинним законодавством. Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такого ж правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19.

За змістом частини 3 статті 26 вищевказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( далі - Закон № 1952-IV) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. За таких умов, рішення суду першої інстанції не може вважатися виходом за межі позовних вимог, відтак є належним та законним.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що апелянтом не було належним чином доведено свої апеляційній вимоги, відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько