Провадження №22-ц/812/1778/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 , яка діє в тому числі і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 477/1093/20 за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Козаченка Р.В. в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_2 за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на боці відповідача - ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Органу опіки та піклування в особі Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області, Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення та стягнення грошових коштів.

Позивач зазначав, що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 , а у листопад 2018 року він домовився із відповідачем ОСОБА_8 про його продаж. На підтвердження купівлі ОСОБА_8 передав йому спочатку 4000 доларів США, а іншу частину коштів в сумі 50000 грн., за їх домовленістю, повинен був передати не пізніше 01 січня 2020 року, про що останній склав письмову розписку. На прохання ОСОБА_8 він дозволив проживати йому із сім`єю в будинку.

Проте, після настання обумовленого строку він неодноразово звертався до ОСОБА_8 щодо вирішення питання про укладення договору купівлі-продажу будинку і передачу ним залишку коштів, але не отримав позитивної відповіді, тому зрозумів, що ОСОБА_8 не має наміру укладати договір, а використовує будинок для власного проживання.

Посилаючись на вказане та положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 319, 391 ЦК України, а також ст. 150 ЖК України, які передбачають захист права власності, просив виселити відповідача з членами його сім`ї з будинку та стягнути з відповідача на свою користь 50000 грн. вартості проживання у будинку.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач та члени його сім`ї правомірно, з дозволу власника вселилися в спірний житловий будинок з метою укладання в подальшому договору купівлі-продажу цього ж будинку, в зв`язку з чим позивачу було передано частину вартості житла. На даний час договір купівлі-продажу не укладено, проте відповідач не відмовляється від придбання будинку, хоча решту коштів на сплату вартості будинку через відсутність роботи не зібрав. Суд зазначав, що власник майна з формальних підстав бажає виселити відповідача, оскільки від продажу будинку не відмовляється. До того ж відповідачі через тимчасову окупацію частини Донецької області є внутрішньо переміщеними особами і не мають іншого належного для проживання житла, через що виселення відповідача та членів його сім`ї без надання іншого житла є неможливим.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі вселилися в належний йому будинок з його дозволу, проте він дозволив їх проживання лише до 01 січня 2020 року, тобто до укладання договору відчуження будинку. Оскільки відповідач не сплатив повну вартість будинку, апелянт вважає, що він не має обов`язку продавати саме йому будинок. Оскільки відповідач не набув права користування спірним будинком то таке право не виникло і в його дружини та неповнолітніх дітей, а тому останні також підлягають виселенню. Відсутність коштів у відповідача на сплату вартості будинку, свідчить про його винуватість в недотриманні домовленості щодо укладання договору. Також в апеляційній скарзі зазначається про безпідставне посилання суду на формальні причини через які позивач бажає виселити відповідача, оскільки він є власником будинку та має наміри володіти ним на власний розсуд.

Також апелянт не погоджується з посиланням суду на те, що відповідач не може бути виселений без надання іншого житла, так як він є внутрішньо переміщеною особою, оскільки на відповідача закон не покладає будь-яких обов`язків щодо вказаної категорії осіб. Позивач вказує в апеляційній скарзі, що суд безпідставно не ухвалив рішення на захист його права власності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Статтею 98 ЖК України встановлено, що тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право користування чужим майном (сервітут), як різновид речових прав на чуже майно визначено в ст. 395 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Пунктами 1, 2, 5 ч.1 ст.403 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Сервітут припиняється у разі спливу строку на який було встановлено сервітут, як то встановлено п. 3 ч. 1 ст. 406 ЦК

Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 із членами його сім`ї з належного позивачу будинку, районний суд виходив з того, що відповідач та члени його сім`ї правомірно, з дозволу власника вселилися в спірний житловий будинок з метою укладання договору купівлі-продажу вказаного будинку від чого і на тепер не відмовляється, а оскільки позивач також має намір продати спірний будинок, то його вимоги щодо виселення відповідача з членами його сім`ї, є формальними. До того ж відповідач є внутрішньо переміщеною особою і не має іншого житла, через що його виселення та членів його сім`ї без надання іншого житла є неможливим.

З таким висновком районного суду погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на вимогах національного законодавства, та не відповідає обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,2022 га, виділена для його будівництва та обслуговування належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_5 . Таке підтверджується договорами купівлі продажу від 22 жовтня 2012 року та відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с. 10-12, 13, 14).

З наданої ОСОБА_2 розписки слідує, що він передав ОСОБА_9 частину грошових коштів в розмірі 4000 у.о за купівлю будинку за адресом АДРЕСА_1 та зобов`язався повернути другу частину грошових коштів в розмірі 5000 у.о. за купівлю цього будинку в строк не пізніше 01 січня 2020 року, о також зобов`язався сплачувати всі комунальні платежі (т.1 а.с. 30).

Аналогічну розписку склав позивач ОСОБА_5 в якій зазначив, що отримав гроші в сумі 4000 у.о. за продаж будинку АДРЕСА_1 вартість якого за домовленістю становить 9000 у.о. від ОСОБА_2 та зобов`язався чекати решту коштів в розмірі 5000 у.о. не пізніше, як до 01 січня 2020 року (т.1 а.с. 59).

Як встановлено судом, сторони договір купівлі-продажу вказаного будинку не уклали, решту коштів в рахунок вартості будинку ОСОБА_2 позивачу не передавались.

Відповідно до довідки Галіцинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 13 травня 2020 року за № 603 в даному будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 , 1992 року народження, який є його власником, а також зареєстровано місце проживання його батька ОСОБА_10 (т.1 а.с. 15).

Згідно з аналогічною довідкою Галицинівської сільської ради від тієї ж дати за № 602 на даний час в будинку АДРЕСА_1 фактично проживає сім`я ОСОБА_2 з 03 листопада 2018 року (т.1 а.с. 23). Таке ж вбачається і із довідки виданої раніше за № 871 від 03 серпня 2020 року (т.1 а.с. 74).

З листа вимоги від 28 квітня 2020 року, якого направив ОСОБА_5 ОСОБА_2 вбачається, що він дозволив останньому проживання в належному йому будинку за умови укладання договору купівлі-продажу в майбутньому, а саме до 01 січня 2020 року, оскільки договір не укладено просив звільнити будинок та передати ключі (т.1а.с. 33).

Таким чином, вселення відповідача ОСОБА_2 в житловий будинок АДРЕСА_1 мало місце, як правильно вказав районний суд, з дозволу його власника ОСОБА_5 , проте проживання в спірному будинку за домовленістю з його власником було обмежене строком до 01 січня 2020 року та настанням відповідних подій, як то повний розрахунок за продаж будинку та укладання договору щодо його купівлі-продажу. За вказаних обставин, проживання ОСОБА_2 в цьому будинку є тимчасовим.

Районний суд не звернув на вказані обставини належної уваги, та дійшов помилкового висновку, про неможливість виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, відповідно до вимог ст.ст. 109, 114 ЖК України, тоді як ст. 109 ЖК України в частині виселення з наданням іншого житлового приміщення та ст. 114 ЖК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки вони (спірні правовідносини) регулюються ст. 98 ЖК України.

Також, районний суд посилався в тому числі і на вимоги ст.ст. 116 ЖК України, яка регулює правовідносини пов`язані із самоправне вселенням в житлове приміщення, на ст. 156 ЖК України, якою встановлено права членів сім`ї власника житлового будинку, проте наведені норми спірні правовідносини у даній справі не регулюють.

Також не можна визнати релевантним посилання районного суду на практику Європейського суду справ людини у справах «Садов`як проти України, «Кривіцька та Кривіцький проти України», «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Рисовський проти України», оскільки обставини наведених справ не є подібними спірним правовідносинам у даній справі.

Так, відповідно до правових норм ст. 98 ЖК України, тимчасові мешканці не набувають самостійного права користування житлом не залежно від часу проживання в цьому житлі.

Правове регулювання також наведено в ст. 818 ЦК України в подібних правовідносинах, а саме які виникають з приводу найму житла, а тому відповідно до вимог ст. 8 ЦК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин в даній справі.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 818 ЦК України тимчасові мешканці не мають самостійного права володіння та користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред`явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.

З обставин справи слідує, що в обумовлений з власником житлового будинку строк ОСОБА_2 грошові кошти, в рахунок залишку вартості житлового будинку ОСОБА_5 не передав, договір купівлі-продажу не було укладено.

ОСОБА_5 направляв письмову вимогу на ім`я ОСОБА_2 щодо звільнення житлового будинку, також звертався з письмовою заявою до органів поліції з приводу неправомірного перешкоджання ОСОБА_2 в користуванні належним йому житловим будинком.

Відповідач продовжує проживати та користуватися спірним житловим будинком без будь-якої правової підстави.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку про порушення права власності позивача та необхідності в його судовому захисті шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з займаного ним житлового будинку.

При цьому, причини з яких не відбулися події на які розраховував позивач у зазначений ним строк, а саме укладання договору купівлі-продажу будинку та отримання решти грошей в рахунок вартості будинку, а також наміри позивача в подальшому продати цей будинок, а відповідача його придбати, здійснення відповідачем ремонту в спірному будинку, не мають правового значення.

Також, районний суд безпідставно послався на наявність у відповідача статусу внутрішньопереміщеної особи в зв`язку з окупацією частини Донецької області, оскільки правовідносини пов`язані з цим статусом врегульовані Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньопереміщених осіб», який не покладає на відповідача будь-яких обов`язків.

Позивачем заявлені позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_2 з членами його сім`ї. В той же час в позові не визначено конкретних осіб до яких пред`явлені вимог про виселення, і такі особи в якості відповідачів не залучались до участі у справі. Дружина відповідача ОСОБА_3 , залучена до участі у справі особисто та в інтересах неповнолітніх дітей сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якості третіх осіб.

За такого, вимоги про виселення членів сім`ї не можуть бути задоволені у даній справі, проте позивач не позбавлений права, при наявності правових підстав пред`явлення до вказаних осіб відповідні вимоги в подальшому.

Частиною 1 ст. 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Так , з ч 1 ст. 811 ЦК вбачається, що договір найму житла укладається у письмовій формі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з відповідача вартості проживання в будинку в сумі 50000 грн., районний суд виходив з того, що доказів на підтвердження домовленості між сторонами щодо оренди житла чи здійснення оплати за проживання в спірному будинку суду не надано.

З цим висновком слід погодитись, оскільки дійсно з письмової розписки наданої ОСОБА_2 слідує, що він взяв на себе зобов`язання сплачувати всі комунальні послуги (а.с.30). Інших домовленостей між сторонами не мало місця.

За такого суд правомірно послався на відсутність правових підстав для задоволення вказаних вимог.

Враховуючи таке, районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 50000 грн. плати за житло за відсутності для цього правових підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при вирішенні вимог щодо усунення перешкод в користуванні житловим будинком та виселення з житлового приміщення відповідача разом з членами його сім`ї, районним судом не вірно застосовано норми матеріального права, в цій частині рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення вказаних вимог, усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 , та про відмову в задоволенні вимог про виселення членів сім`ї останнього.

Оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 50000 грн. оплати за проживання в будинку залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 червня 2021 року скасувати в частині відмови в усуненні перешкод в користуванні житловим будинком та виселення ОСОБА_2 разом з його членами сім`ї і ухвалити в цій частині у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та виселення його разом з членами сім`ї задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні житловим шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1

В задоволенні вимог про виселення членів сім`ї ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 2102 грн.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, 29 листопада 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова