ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Херсон

справа № 656/107/21

провадження № 22-ц/819/1975/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Полікарпової О.М.,
Склярської І.В.,
секретарАвтонагова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на заочне рішення Іванівського районного суду Херсонської області у складі судді Крисанової В.І. від 30 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і від імені якого діє ОСОБА_4 , до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення страхового відшкодування,

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і від імені якого діє ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 листопада 2019 року, о 21 годині 52 хвилини, в районі будинку № 60 по вул. Чкалова в с.Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області, автомобіль «ВАЗ-2106», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , в результаті якого остання отримала тілесні ушкодження несумісні з життям, від яких померла на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки «ВАЗ-2106», номерний знак НОМЕР_1 , на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за полісом у АТ «СК «Мега-гарант».

26.02.2020 року він, діючи в інтересах неповнолітніх дітей потерпілої, надіслав на адресу АТ «СК «Мега-гарант» заяву про виплату страхового відшкодування, а саме: моральної шкоди у сумі 25 038 грн та відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника в сумі 75 114 грн на кожну дитину, на загальну суму 200 000 грн.

Посилаючись на те, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини, а також на невиконання страховою компанією зобов`язань з виплати страхового відшкодування у визначений законом строк, позивач, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь як законного представника неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 страхове відшкодування у сумі 150 228 грн, 50 076,00 грн моральної шкоди, а всього: 200 304 грн, а також пеню у сумі 21 806,49 грн, три відсотки річних у сумі 5 307,81 грн, інфляційні втрати у сумі 14 634,44 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 500 грн.

Заочним рішенням суду від 30 червня 2021 року з урахуванням ухвали суду про виправлення арифметичної помилки від 09 липня 2021 року позов задоволено.

Ухвалою від 18 серпня 2021 року заяву Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега Гарант» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега Гарант» просить заочне рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду щодо наявності підстав для покладення на страхову компанію обв`язку з відшкодування завданої шкоди, а також висновки щодо неналежного виконання обов`язків за страховим полісом, не відповідають обставинам справи та зроблені за відсутності доказів наявності чи відсутності в діях водія та пішохода складу кримінального правопорушення, зокрема постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту другого частини першої статті 284 КПК України від 31 січня 2020 року, яку судом першої інстанції в порушення норм цивільного процесуального права не було витребувано.

Також зазначає, що підстави для задоволення позовних вимог в частині нарахування штрафних санкцій відсутні, оскільки про закриття кримінального провадження страховій компанії стало відомо із повідомлення слідчого від 20 квітня 2021 року, яке надійшло на адресу товариства 06 травня 2021 року, а тому зупинений строк для виплати страхового відшкодування було поновлено з наступного дня після отримання відповідної інформації - 07 травня 2021 року.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - авдокат Качмар А.І. викладені в ній доводи не визнала, рішення суду просила залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки шкода позивачам завдана смертю їх матері джерелом підвищеної небезпеки за участі забезпеченого транспортного засобу, вони мають право на відшкодування моральної шкоди та шкоди, пов`язаної із втратою годувальника, в межах страхового відшкодування із застосуванням відповідальності страховика за прострочення виплати страхового відшкодування.

В процесі розгляду справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 - мати малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьком дітей є ОСОБА_1 (а. с. 8,10,11).

Дочка потерпілої ОСОБА_3 з 09.09.2019 навчається в Чугуївському професійному аграрному ліцеї на денній формі навчання, строк навчання до 30.06.2022 (а.с.12).

28.11.2019 СУ ГУНП в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000976 за частиною другою статті 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами), за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 27.11.2019, приблизно о 21:45 год, навпроти будинку № 60 на вул. Чкалова, в с. Богданівка, Павлоградського району, Дніпропетровської області, за участі автомобіля «ВАЗ-2106», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок якої була смертельно травмована пішохід ОСОБА_6 (а.с.50,104).

Досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000976 від 28.11.2019, закрито 31.01.2020 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України (а.с.104).

На час вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ОСОБА_5 була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № 148191113 у АТ «СК «Мега-гарант» (а.с.9).

26.02.2020 року представником ОСОБА_1 , законного представника дітей, за довіреністю від 14.02.2020року - ОСОБА_7 до АТ «СК «Мега-гарант» направлена заява про виплату страхового відшкодування дітям потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а 15.01.2021року - направлена досудова вимога про виплату страхового відшкодування (а. с. 6, 14-16).

Рішення щодо виплати страхового відшкодування страховиком не приймалося та будь-яка відповідь на адресу ОСОБА_1 чи його представника не направлялася.

У відзиві на позовну заяву представник страховика Власенко О.О. зазначила, що страхове відшкодування неповнолітнім дітям потерпілої ОСОБА_6 не виплачено у зв`язку з тим, що вина ОСОБА_5 у дорожньо-транспортній пригоді не встановлена (а.с.36-42).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-ІV).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до статті 5 Закону № 1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктами 27.1-27.5 статті 27 Закону № 1961-ІV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Відповідно до пункту 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-ІV у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно з пунктом 35.1 статті 35 Закону № 1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страховиком страхового відшкодування передбачений у статті 37 Закону № 1961-ІV.

Згідно з підпунктами 37.1.1-37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-ІV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП;

Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку(пункт 36.7 статті 36 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Пунктами 1, 3 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, в статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду на викладене, відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Наведені висновки щодо застосування статей 1166 та 1187 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі №345/3335/17, та згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідачем в цій справі наявність вказаних обставин не доведено, натомість із постанови старшого слідчого з ОВС СУ ГУНП в Дніпропетровській області підполковника поліції Бушуєва Б.В. від 31 січня 2020 року про закриття кримінального провадження, витребуваної судом апеляційної інстанції за клопотанням представника відповідача та дослідженої відповідно до визначених статтею 367 ЦПК України повноважень апеляційного суду досліджувати докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, встановлено, що наїзд на ОСОБА_6 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди, стався передньою частиною керованого ОСОБА_5 автомобіля ВАЗ-2106 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Таким чином, встановлені у вищезгаданій постанові обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинула мати неповнолітніх дітей, і заподіяною внаслідок ДТП шкодою.

Встановивши, що шкода, пов`язана із смертю потерпілої ОСОБА_6 , була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, обґрунтовано виходив з того, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно неї не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Оскільки відповідачем не доведено тих обставин, що потерпіла ОСОБА_6 передбачала, бажала чи свідомо допускала настання ДТП зі смертельним наслідком, то суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд, не дослідивши постанову органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження, неповно встановив обставини справи, при яких відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, однак, на думку колегії суддів, зазначене порушення судом норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи та не є підставою для скасування або зміни ухваленого ним рішення згідно із положеннями частини другої статті 376 ЦПК України, оскільки ця постанова з метою забезпечення визначеного статтею 2 ЦПК України завдання цивільного судочинства була за участю сторін досліджена судом апеляційної інстанції та зроблено висновок, що поведінка потерпілої ОСОБА_6 на дорозі, хоч і сприяла виникненню шкоди, однак відсутні підстави вважати, що вона усвідомлено бажала заподіяння шкоди, розуміла значення своїх дій та мала змогу керувати ними.

Не вбачає колегія суддів також підстав для застосування до спірних правовідносин вимог статті 1193 ЦК України та зменшення розміру відшкодування з підстав врахування вини потерпілої, зважаючи на те, що відповідно до частини третьої наведеної норми матеріального права вина потерпілого не враховується, серед іншого, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, що має місце у спірних правовідносинах.

Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи скарги в частині підстав для застосування до відповідача штрафних санкцій, оскільки посилання скаржника на положення пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є недоречним з тих підстав, що ця норма передбачає право страховика не дотримуватися визначеного законом строку для здійснення страхових виплат лише, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається у цивільній, господарській або кримінальній справі, до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Дорожньо-транспортна пригода, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, не була предметом розгляду у будь-якій (цивільній, господарській або кримінальній) справі , а на час звернення позивача до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування (26.02.2020) кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, було закрито постановою слідчого від 31 січня 2020 року.

Не впливають на висновки суду і аргументи представника відповідача, наведені в суді апеляційної інстанції, з приводу того, що суд не встановив наявність у потерпілої ОСОБА_6 інших дітей, які мають право на відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, оскільки відповідач не вказує на конкретних осіб, які мають право на таке відшкодування, підтвердивши, що інші, крім позивачів, особи із заявою про виплату страхового відшкодування до нього не зверталися.

Загальний розмір страхового відшкодування, визначений судом до стягнення із страховика в межах суми страхового відшкодування, з врахуванням Розпорядження державної комісії з регулювання фінансових послуг України від 09.07.2010 року №566 в редакції від 21.09.2019 року та відповідачем не оспорюється і не спростовується.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, які на стадії апеляційного розгляду справи складаються із витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000грн, колегія суддів керується положеннями статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Правничу допомогу позивачам відповідно до ордерів від 20.10.2021 та від 09.11.2021 року надавала адвокат Качмар А.І., яка здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №001513, виданого Радою адвокатів Львівської області 24.05.2019 року.

У підтвердження умов, на яких ця допомога надавалася, адвокат Качмар А.І. надала суду розрахунки вартості послуг за надання правової допомоги із детальним описом робіт (наданих послуг) та їх вартості з підтвердженням факту сплати ОСОБА_1 5 000 грн на рахунок адвоката згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера №62-11 від 08.11.02021 року на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 01.02.2021року.

За загальним правилом, встановленим приписами статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Статтею 137 ЦПК України, яка регулює питання щодо витрат на професійну правничу допомогу, передбачено, що суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони та доведення нею неспівмірності цих витрат.

Враховуючи, що клопотання щодо зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачем не заявлялося та неспівмірність цих витрат не доводилася, колегія суддів, зважаючи на ухвалення судом рішення про задоволення позову, вважає, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним на стадії апеляційного розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» залишити без задоволення, а заочне рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 30 червня 2021 року - без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000грн (п`ять тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: О. М. Полікарпова

І. В. Склярська

Повний текст постанови складено 03 грудня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова