Справа № 643/9570/21
Провадження № 2/643/4145/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Семенової Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Степанюк Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

у с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є., в якому просить суд визначити їй додатковий строк, тривалістю 3 місяці з дня набрання рішенням суду законної сили на подання до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Васікової Л.Є. заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо майна матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування пред`явлених вимог у позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її матір - ОСОБА_2 , за життя її матір 13 січня 2005 року склала заповіт на випадок своєї смерті, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, згідно з яким заповіла їй, своїй дочці, належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . 12 лютого 2021 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Васікової Л.Є. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо майна матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак постановою від 12.02.2021 нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері ОСОБА_2 , оскільки нею, як спадкоємицею, було пропущено шестимісячний строк для подання за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Також у пред`явленому позові зауважила, що про вказаний вище заповіт їй нічого не було відомо, станом на момент відкриття спадщини вона зі спадкодавицею не проживала, а тому необізнаність про наявність заповіту, який був складений матір`ю на її ім`я, є поважною причиною пропуску вказаного вище строку. Також посилалась на постанову КМУ «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «СОVІD-19» від 11.03.2020 № 211, згідно з якою з 12 березня 2020 року було установлено карантин, який і наразі триває, зауважувала, що на офіційному сайті нотаріальної палати було навіть зазначено, що «Нотаріальна палата України звертається до нотаріусів та громадян у зв`язку із встановленням урядом на всій території України з 12 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року карантину задля запобігання поширенню коронавірусу СОVІD-19, пандемію якого вже оголошено ВООЗ у всьому світі. Під час карантину з метою убезпечення від масового поширення вірусної інфекції рекомендуємо нотаріусам здійснити всі можливі профілактичні заходи та призупинити особистий прийом громадян». Посилалась, що, оскільки вона не знала про існування вказаного вище заповіту, вона не зверталась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини у визначений вимогами закону строк. Також зазначила, що на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, однак нотаріус не повідомив її про відкриття спадщини, про наявність на її ім`я заповіту та спадкових прав вона не знала. За вказаних обставин, посилаючись на її необізнаність про наявність заповіту, що, на думку позивача, є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини, провила просила визначити їй додатковий строк у три місяці для подання нотаріусу заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо майна матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання.

06 серпня 2021 року від відповідача Харківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , зі змісту якого вбачається, що Харківська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, в обґрунтування заперечень проти позовних вимог посилалася, що юридична необізнаність позивача, незнання про існування заповіту не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення дій з подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини у встановлених законом порядку та строк.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Разом з тим, у вступному слові пояснила, що про наявність заповіту, який був за життя складений її матір`ю ОСОБА_2 та яким остання заповіла їй, своїй дочці, належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , їй було відомо від самого початку. Зазначила, що вони разом з матір`ю ходили до нотаріальної контори, де матір і склала такий заповіт на її, ОСОБА_1 , ім`я. За життя матір завжди казала, що належна їй квартира після її смерті залишиться їй, ОСОБА_1 . Пояснила, що вони з матір`ю проживали в одному будинку, у різних під`їздах, вона - у квартирі АДРЕСА_2 , а матір - у квартирі АДРЕСА_1 , завжди спілкувалися. Після смерті матері вона зателефонувала знайомому нотаріусу та повідомила, що матір за життя склала на її ім`я заповіт та поцікавилася щодо порядку дій, яких їй, як спадкоємиці за заповітом необхідно вчинити, на що нотаріус їй пояснила, що необхідно зачекати шість місяців та за спливом цього строку звернутися до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових справ. Після отримання такої усної консультації вона не стала вчиняти інших дій, вона знала, що заповіт лежав десь у квартирі матері, проте шукати його не стала, а у листопаді-грудні 2020 року, коли вона перебирала речі матері у її квартирі, вона знайшла заповіт. Проте, з даним заповітом до нотаріальної контори вона звернулась лише 12 лютого 2021 року. На уточнююче запитання суду щодо причин незвернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини відразу після того, як знайшла у листопаді-грудні заповіт, пояснила, що не пішла відразу до нотаріальної контори через короновірус. Зазначивши у судовому засіданні про те, що завжди знала про наявність складеного її матір`ю заповіту на її ім`я, на відміну від зазначення у позовній заяві про повну необізнаність про існування такого заповіту, остаточно визначила поважність причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини - наявність пандемії з короновірусу СОVID-19.

Представник відповідача Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, про причини неявки суду не повідомив, скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно, про причини неявки суду не повідомила.

Беручи до уваги, що учасники справи були належним чином та своєчасно сповіщені про дату, час і місце розгляду справи, присутність у судовому засіданні позивача, реалізації відповідачем процесуального права на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням позиції позивача, яка не заперечувала проти розгляду справи за відсутності представника відповідача та третьої особи, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та третьої особи.

Суд, вислухавши вступне слово позивача, дослідивши письмові докази у справі, доходить висновків про таке.

Згідно зі свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Ленінським РАЦС м.Харкова 19 серпня 1956 року, 19 серпня 1956 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний запис за № 855. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 17 червня 1962 року Краснозаводським районним бюро РАЦС, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_5 , батьками якої є: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_2 (а.с. 14).

30 жовтня 1981 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали шлюб, зареєстрований Палацом одруження «Орджонікідзевський» м. Харкова, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 3161, після укладення шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_7 », що знаходить своє підтвердження копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданим 30 жовтня 1981 року Палацом одруження «Орджонікідзевський» м. Харкова (а.с. 15).

Таким чином знаходить своє підтвердження та обставина, що ОСОБА_1 , позивач у справі, є дочкою ОСОБА_2 .

Як убачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2872636 від 19.02.2004, виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 05 лютого 2004 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Ярмак О.О., зареєстровано в реєстрі за № 3-57, належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).

Зі змісту заповіту, посвідченого 13 січня 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є., зареєстровано в реєстрі за №187, убачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що належну їй на праві приватної власності квартиру номер АДРЕСА_1 , вона заповідає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 18).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 28 квітня 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що складено відповідний актовий запис №6175 (а.с. 19).

Як убачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 43/02-31 від 12 лютого 2021 року, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_1 не була зареєстрована разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини та не подавала протягом шести місяців з дня відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (а.с. 20).

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Так, у відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

За правилами ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. ст. 1220-1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.

Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Згідно із ст. ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Натомість судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 названих вище вимог закону не дотрималась та після відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 , не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у визначений вимогами діючого законодавства шестимісячний строк, тобто до 25 жовтня 2020 року.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України).

Пропуск такого строку, позбавляє спадкоємця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12.

За змістом статті 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Таким чином, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Про такий зміст наведеної норми ст. 1272 ЦК України неодноразово та послідовно зазначав касаційний суд (див., наприклад, постанови: від 04 листопада 2015 року 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження №61?21447св19), від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20)).

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 1273-1275 ЦК України - спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 названого Кодексу, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідну заяву.

Відповідно до ст. ст. 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Виходячи з викладеного вище, можна зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і остаточно дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Це є обов`язковим для обох названих видів спадкування.

У зв`язку з цим, для прийняття спадщини за заповітом слід вчинити ті ж дії, що і при спадкуванні за законом, а саме, подати до нотаріальної контори відповідну заяву, яка б свідчила про його дійсний намір прийняти спадщину в порядку спадкування за заповітом.

При цьому, такі дії теж повинні бути вчинені у встановлений законом для прийняття спадщини строк.

На підтвердження поважності причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у пред`явленому позові позивач посилалась на необізнаність щодо існування заповіту її матері, складеного на її ім`я, проте такі обставини в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження відповідними доказами та були спростовані самою ж позивачкою, яка у вступному слові повідомила суду, що про існування заповіту, складеного її матір`ю на її ім`я, завжди знала.

Що стосується доводів позивача, на які вона посилалась у пред`явленому позові та які підтвердила в ході судового розгляду про те, що пропуск строку на подання заяви про прийняття спадщини був зумовлений введеними в Україні протиепідеміологічними заходами, суд зазначає таке.

Так, позивач усупереч свого процесуального обов`язку, передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надала суду жодних доказів у розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України, що карантинні заходи, введені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» (зі змінами), об`єктивно, істотно та конкретно перешкоджали їй вчасно звернутись із заявою про прийняття спадщини, зокрема поштовим зв`язком, що вона хворіла, або перебувала у контакті з хворим на коронавірус СОVID-19, а відтак, такі посилання позивача є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не змінюють наведених вище висновків суду щодо недоведеності позивачем поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини.

Посилання позивачки на те, що після смерті матері вона отримала в телефонному режимі усну консультацію знайомого нотаріуса, який їй повідомив, що, оскільки матір позивачки за життя залишила на неї заповіт, їй необхідно зачекати шість місяців і після цього звертатися до нотаріальної контори для впорядкування своїх спадкових справ, суд зауважує про таке. По-перше, суд позбавлений можливості перевірити наявність або відсутність обставин отримання позивачем такої консультації, оскільки матеріали справи на підтвердження таких обставин не місять жодних доказів. Водночас, навіть допускаючи, що позивач отримала таку усну консультацію, з її боку не було вчинено жодних дій для з`ясування порядку та строків прийняття спадщини за заповітом задля убезпечення себе від настання негативних наслідків, а відтак, позивач свідомо, за відсутності будь-яких перешкод своєчасно не вчиняла дій з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття.

Поряд з цим, судом враховано, що позивачці було достовірно відомо про смерть матері, у позивачки не було жодних перешкод надіслати заяву про прийняття спадщини поштою на адресу нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, що передбачено п.п. 3.5 п. 3 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, та яким закріплено: «Якщо заява про прийняття спадщини, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини». Проте, спадкоємець та позивач у справі ОСОБА_1 цього не зробила.

Водночас, суд звертає увагу, що вимогами ч. 3 ст. 1272 ЦК України закріплено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Водночас, позивач, звертаючись до суду з даним позовом просить суд визначити їй додатковий строк на подання до нотаріуса заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що суперечить положенням ч. 3 ст. 1272 ЦК України, якими позивач керується в обґрунтування пред`явлених позовних вимог.

З огляду на наведене вище, пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин, при відсутності будь-яких перешкод і труднощів для подання заяви не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку.

З урахуванням викладеного вище, суд не вбачає підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки на час розгляду справи позивачем не було надано суду доказів, що причини пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що позивач, пропустивши встановлений вимогами ч.1 ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини за заповітом, не надала суду доказів на підтвердження тих обставин, що внаслідок неприйняття нею спадщини за заповітом, не відбулося прийняття спадщини за законом іншими спадкоємцями, позаяк вимогами ч. 2 ст. 1270 ЦК України визначено, що якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Серед іншого, суд вважає за необхідне зазначити, що відомості про заповіти підлягають обов`язковій державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, встановленому Положенням про Спадковий реєстр, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 07.07.2011 №1810/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 831/19569. Так, позивач посилається, що вона є спадкоємцем за заповітом, водночас не надала суду доказів на підтвердження того, що даний заповіт не був скасований на момент смерті ОСОБА_2 та не був складений інший заповіт.

Водночас, позивач, реалізуючи надані їй вимогами цивільного процесуального законодавства України процесуальні права, з метою доведення або спростування вказаних вище обставин, за наявності неможливості самостійно отримати такі докази, не зверталась до суду з клопотанням про витребування таких доказів судом.

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але під час розгляду даної справи цього зроблено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене та, беручи до уваги, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача та відповідачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_4 .

Відповідач - Харківська міська рада, ідентифікаційний код юридичної особи: 04059243, адреса місцезнаходження: 61003, м. Харків, майдан Конституції, № 7.

Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна, місцезнаходження: 61002, м. Харків, вул. Сумська, буд. 94.

Повне судове рішення складено і підписано 06 грудня 2021 року.

Суддя: Я.Ю. Семенова