ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/963/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

за участю секретаря Романської К.М.,

сторін:

представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Семусь Т. А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/12868/20 за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2021 року, ухваленого суддею Вийванком О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 05.10.2000 між сторонами був укладений шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області справі № 607/1808/19 від 07.03.2019, розірвано.

В період шлюбу за спільні кошти вона разом із відповідачем 31.07.2014 набули спірне майно, а саме - двокімнатна квартиру площею 63,7 м. кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо добровільного поділу майна, що є спільною власністю подружжя, з підстав викладених у позові, позивач просила позовні вимоги задовольнити та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 6 306, 00 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 63,72 кв. м.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 63,72 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 6 306,00 грн ( шість тисяч триста шість гривень 00 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення суду скасувати та постановити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, визнавши за нею право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 63,72 кв. м. на 27,7 %, а також провести перерозподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 зазначає, що з повної вартості спірної квартири, а саме 369 576 грн., ним було сплачено 180 000 грн. за рахунок спільних коштів подружжя. Решту суми, як зазначає апелянт, він оплатив з власних коштів, отриманих від батьків у подарунок, що підтверджується випискою з банківського рахунку, згідно з якою ОСОБА_4 21.11.2011 отримала в банку кошти з депозитного рахунку в розмірі 20600 дол. США.

Таким чином вважає, що частка ОСОБА_1 вказаної квартири становить лише 27,7 відсотків.

В суді апеляційної інстанції апелянт підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Семусь Т.А. апеляційну скаргу заперечила, рішення суду вважає законним і обґрунтованим, а тому просила його залишити без змін.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності подружжя, так як набуті ними за час перебування в шлюбі, відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, а тому суд в порядку поділу майна вірно визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з?ясування дійсних обставин справи, прав та обов?язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.

В силу частин 1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено що сторони з 05.10.2000 перебували в зареєстрованому шлюбі що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.03.2019, справа № 607/1808/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно з свідоцтвом про власність на нерухоме майно № 25203672 від 06.08.2014, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_2 в частці 1/1 . Дані обставини підтверджуються витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25203697 від 06.08.2014.

Відповідно до висновку про вартість майна, виготовленого ТОВ « Експертно-консультаційна фірма « Орієнтир-оцінка », ринкова вартість квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 1311400 грн, станом на 04.02.2020.

Відповідно до договору про організацію та проведення будівництва від 31.01.2012, ОСОБА_2 та ПП «Тернопіль Будконтроль» уклали договір про те, що ПП «Тернопіль Будконтроль» зобов`язується за рахунок ОСОБА_2 проводити будівництво двох кімнатної квартири загальною площею, 63,72 кв. м. Для виконання дій, зазначених в п.3.1. цього ж договору, ОСОБА_2 мав забезпечити ПП «Тернопіль Будконтроль» двома необхідними грошовими коштами у гривнях у розмірі 180 000, 00 грн в термін до 01.02.2012 та 189 576, 00 в термін до 05.06.2012.

Згідно з вищевказаним договором ОСОБА_2 оплатив 180 000, 00 грн на рахунок АТ «Укрсиббанк», що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 02.02.2012.

Згідно з витягом з державно реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 262743692 від 23.06.2021, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 являється приватною власністю ОСОБА_2 в частці 1/1.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження

N 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом , що спірне майно, а саме: квартира сторонами була придбана за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Доводи апеляційної скарги ,що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Задовільняючи позовні вимоги суд першої інстанції вірно врахував ,що набута сторонами за час шлюбу квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги, що позивачу ОСОБА_1 належить тільки 27,7% спірної квартири, оскільки відповідачем ОСОБА_2 для оплати вартості квартири було сплачено власні кошти в сумі які він отримав в подарунок від своєї матері ОСОБА_4 колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані та не підтвержені доказами.

Матеріали справи не містять доказів щодо отримання відповідачем в дарунок 20600 дол. США. та доказів ,що ним витрачено особисті кошти для оплати вартості спірної квартири .

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті

81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ спірної квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожним із сторін право власності на 1/2 частку вказаного майна, змінивши режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи та письмовим доказам, які містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 3 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді