Справа № 462/1991/20 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2541/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

з участю - представника апелянта адвоката Білоуса К.В., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки адвоката Перетятька М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Губарєвої Марії Олександрівни на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року, ухвалене в складі головуючого-судді Галайко Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ «Служба у справах дітей» Залізничного району управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових витрат на утримання дітей,

В С Т А Н О В И В:

в квітні 2020 року позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнути з відповідача понесені додаткові витрати на дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 4 000, 00 грн.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 15.06.2011 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції між нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 236. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.05.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Діти, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , постійно проживають з позивачем, за адресою: АДРЕСА_1 . Вихованням дітей займається вона, в чому їй допомагають лише її батьки, а батько дітей - відповідач по справі, не вчиняє жодних дій з метою виховання, утримання та розвитку дітей. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Вирішено позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 понесені додаткові витрати на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 4000,00 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Губарєва Марія Олександрівна оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу у якій зазначає, що дійсно, відповідач ОСОБА_2 08 грудня 2006 року був засуджений Апеляційним судом АР Крим до 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, та відбував покарання з 02 вересня 2004 року. В 2011 році познайомився з майбутньою дружино, позивачкою у справі ОСОБА_1 , перебуваючи в Личаківській ВК № 30 УДПтСУ в Львівській області, так як вона ходила на побачення до свого першого чоловіка, з яким згодом розірвала стосунки. 15 червня 2011 року, перебуваючи в умовах колонії, сторони уклали шлюб. Отже, на момент укладення шлюбу позивачці було відомо про обставини наявності судимості у відповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_5 в сторін народився син - ОСОБА_3 . Тягар утримання родини був покладений на відповідача ОСОБА_2 та батьків подружжя, так як ОСОБА_5 не працювала. Фактично їх подружнє життя разом почалося з березня 2014 року, так як на підставі статті 82 КК України, відповідачу невідбуту частину строку покарання було замінено на більш м`який вид покарання - обмеження волі та переведено його у Комсомольський виправний центр УДпТСУ в Полтавській області № 136. Там він мав можливість виходу в місто Комсомольськ Полтавської області, а отже ОСОБА_5 разом із сином більшість часу проживали з відповідачем, зокрема, влітку на туристичній базі « Динамо », де була можливість оздоровлення дитини. З 09 вересня 2014 року на ім`я ОСОБА_5 було укладено договір оренди квартири з фізичною особою, згідно з яким сім`я проживали за адресою : АДРЕСА_2 , а 13 вересня 2014 року позивач звернулася з письмовою заявою до начальника ВЦ № 136 з проханням дозволити їм проживати за межами колонії.

Відповідач з 09 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року був працевлаштований на ПНПФ «ВІК» та мав можливість фінансово утримувати свою сім`ю. Крім того, він знаходив різні можливості працювати у вільний час, щоб забезпечувати сім`ю всім необхідним.

Звертає увагу суду на те, що після повернення подружжя до м.Комсомольська Полтавської області, відповідач неодноразово викликав лікаря-педіатра ОСОБА_6 , яка на той час працювала в Комсомольській міській лікарні, щоб надавати сину ОСОБА_3 медичну допомогу.

В груді 2014 року - січні 2015 року позивачка повідомила відповідачу про те, що вагітна вдруге. Хоча, про відсутність можливості утримувати ще одну дитину з нею розмовляла мати відповідача.

24 лютого 2015 року ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області, яка набула законної сили через 7 діб, тобто 04 березня 2014 року, відповідача було умовно-достроково звільнено. В ухвалі зазначено, що відповідач по справі позитивно характеризується, як тактовна, ввічлива, працьовита людина, яка завжди сумлінно виконує покладені на нього обов`язки, мав багато заохочень, встав на шлях виправлення, з ним проведено програму ресоціалізації, підтримує сталі зв`язки з батьками та своєю сім`єю. На підставі статті 82 ЦПК України, характеризуючі дані можуть бути використані під час винесення рішення по цій справі, так як є преюдиціальними та не підлягають доведенню.

ІНФОРМАЦІЯ_7 в подружжя народився другий син - ОСОБА_4 . Відповідач сплатив витрати в лікарні та після пологів в сумі 800 доларів США та забрав дружину з дитиною з пологового будинку. Хрестини оплатила мати відповідача в сумі близько 600 євро. Фінансове навантаження в сім`ї збільшилось. Відповідач багато працював, зокрема і за кордоном, однак постійно намагався займався і вихованням синів.

Зазначає, що відповідач неодноразово здійснював грошові перекази на картку ОСОБА_1 , окрім того в подальшому, працевлаштувавшись на роботу в Республіці Чехія, гроші надсилав сам або передавав через свою матір.

Окрім того, відповідач відмовив позивачці у третій дитині і наслідком цього листування стало те, що 05 січня 2019 року ОСОБА_1 не дозволила відповідачу взяти дітей на прогулянку та заборонила з ними спілкуватися.

28 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою в суд про розірвання шлюбу. 28 травня 2019 року шлюб було розірвано за рішенням суду.

Також позивачка звернулась у суд про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дітей. 19 лютого 2019 року було видано судовий наказ. Офіційно аліменти сплачувались, починаючи з січня 2019 року, однак фактична сплата почалась з жовтня 2019 року, коли випадково стало відомо про існування судового наказу. За період з жовтня 2019 року по 31 травня 2021 року, згідно розрахунку в/п № 59101275 від 04 червня 2021 року, сплачено 75 180 грн. 80 коп., заборгованість по сплаті аліментів складала 4 470 грн. 91 коп., і така виникла в результаті того, що неможливо контролювати зміни в розмірі середньої заробітної плати по регіону, так як ці відомості формуються органами статистики за минулий квартал. В подальшому було здійснено доплату в розмірі 5 000, 00 грн.

04 березня 2019 року ОСОБА_2 був заарештований працівниками поліції Республіки Чехія. ОСОБА_1 дізналася про це 01 квітня 2019 року з переписки з ОСОБА_8 - матір`ю відповідача. Вона постійно цікавилась справами відповідача та до серпня 2020 року регулярно спілкувалась з бабусею своїх дітей, не повідомляючи останню, а ні про розірвання шлюбу, а ні про стягнення аліментів, а ні про позов про позбавлення батьківських прав.

З врахуванням вище наведеного, звертає увагу на те, що позивачем до матеріалів справи не додано жодного беззаперечного доказу, який би свідчив про те, що ОСОБА_2 умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо синів, в тому числі і щодо їх утримання.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 , відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, виходив з того, що відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не забезпечує необхідних умов для їхнього проживання, харчування, навчання, медичного догляду, не спілкується з дітьми в обсязі, достатньому для їх нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу. Вважав, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення відповідача від виховання дітепй, позивачем надано належні та допустимі докази винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні ним своїми обов`язками.

Щодо стягнення додаткових витрат, враховував, що позивачем до матеріалів справи долучено достатньо доказів та документів, які підтверджують те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які є синами сторін, потребують матеріальної допомоги.

З урахуванням вищенаведеного, місцевий суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України.

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків.

Підстави позбавлення батьківських прав, передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно із пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 16 цієї ж Постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно із статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема один з батьків.

Відповідно до вимог статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Фактично вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав та відповідний висновок суду з цього приводу, обґрунтовані поясненнями останньої, що відповідач не вчиняє жодних дій з метою виховання, утримання та розвитку дітей. Діти проживають з позивачем, їхнім вихованням займається лише вона, та допомагають її батьки.

Так, з матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.04.2012 року, виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с. 11) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17.06.2015 року, виданим Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (а.с. 12).

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.05.2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 13).

Згідно Висновку органу опіки та піклування № 260001 (вих.24008) від 20.03.2020 року, з метою захисту прав та законних інтересів дітей - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 32-34).

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Близький за змістом висновок про те, що: «Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини» викладено в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20).

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Колегією суддів встановлено, що відповідач вживав та вживає усіх можливих заходів для забезпечення основних інтересів дітей, зокрема, цікавиться їхнім розвитком, надає матеріальну допомогу, виявляє бажання брати участь у їх вихованні.

Відповідно до положень частин четвертої та пятої статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом з цим, згідно із частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання про те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявності передбачених у статті 164 СК України підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги.

Таких доказів позивачем не надано і суду апеляційної інстанції.

Саме по собі притягнення особи до кримінальної відповідальності та перебування у місцях позбавлення волі, та неможливість у зв`язку із цим, протягом певного часу налженим чином виконувати свої батьківські обов`язки, не є безумовною підставою для позбавлення такої особи батьківських прав.

Близькі за змістом висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 686/4123/18 (провадження № 61-4131св19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2020 року у справі № 676/3740/19 (провадження № 61-8098св20).

У цьому зв`язку суд і не погоджується з висновком орагану опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей, адже його складено без врахування всіх обставин, а саме без з`ясування думки відповідача про позбавлення його батьківських прав та без зазначення проведеної органом опіки та піклування роботи з відповідачем щодо врегулювання конфлікту. Тобто вказаний висновок не містить належного обґрунтування доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд апеляційної інстанції приймає це рішення виключно в інтересах дітей та надає можливість батькові та синам налагодити їх родинні стосунки, адже позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

В свою чергу, у разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлена права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.

Враховуючи роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей, при цьому у зв`язку з перебування ОСОБА_2 у місцях позбавлення волі покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків на даний час не є можливим.

Щодо позовної вимоги про стягнення додаткових витрат, колегія суддів вважає, що оскільки будь-які обґрунтування та докази стосовно наявності підстав для стягнення з відповідача додатких витрат на дітей стороною позивача суду не надані, така позовна вимога не може бути задоволена.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, то таке слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги, що рішення суду підлягає скасуванню і у задоволенні позову слід відмовити, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 261 грн 20 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Губарєвої Марії Олександрівни - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ «Служба у справах дітей» Залізничного району управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових витрат на утримання дітей - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 261 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич