КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/11536/20

22 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Міністерства охорони здоров`я України Зуєва Данила Сергійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., у цивільній справі за позовом Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення надміру сплачених коштів, -

в с т а н о в и в:

14 серпня 2020 року Міністерство охорони здоров`я України звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру сплачених коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що ОСОБА_1 працювала в Міністерстві охорони здоров`я України з 18.09.2019 року до 05.12.2019 року на посаді головного спеціаліста експертної групи з питань впровадження системи «Електронне здоров`я» Директорату медичних послуг. Відповідно до наказу МОЗ України від 05.12.2019 року №522-к «Про звільнення ОСОБА_1 » 05 грудня 2019 року її було звільнено та виплачено розрахункові кошти при звільненні та компенсацію за невикористані 7 календарних днів щорічної основної відпустки в сумі 6 358,03 гривень.

Як було виявлено згодом, надмірна сплата ОСОБА_1 коштів була спричинена лічильною помилкою у зв`язку із подвійною виплатою внаслідок автоматичного нарахування авансу на дату 15.12.2019 року в розмірі 2 580,00 гривень, який не повинен був нараховуватись, оскільки ОСОБА_1 05 грудня 2019 року була звільнена з роботи.

Зазначає, що розрахунок з ОСОБА_1 проводився пропорційно відпрацьованим дням на дату звільнення із встановленого фонду оплати праці на місяць- 18 060,00 грн. Також ОСОБА_1 було нараховано компенсацію за невикористані 7 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 18 жовтня 2019 року по 05 грудня 2019 року.

Вказує на те, що сума до виплат становила 6 358,03 грн., проте виплати на картковий рахунок склали 6 358,03 грн. (сума розрахунку при звільненні) та 2 580,00 грн. (сума помилково нарахованого авансу).

Зазначає, що Міністерство охорони здоров`я 21.02.2020 року звернулось до ОСОБА_1 з листом, в якому просило повернути помилково сплачені кошти, проте станом на 12.08.2020 року заборгованість ОСОБА_1 не погашена.

З огляду на вище викладене, просило суд стягнути з відповідачки на користь позивача надмірно сплачені кошти у розмірі 2 582,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року у задоволенні позову Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення надміру сплачених коштів відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 03 вересня 2021 року представник позивача Міністерства охорони здоров`я України Зуєв Данило Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення надміру сплачених коштів.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про обов`язковість винесення роботодавцем у даному випадку наказу про повернення авансу, оскільки відповідно до ст. 127 КЗпП України роботодавець може видавати такий наказ лише відносно працівників з якими перебуває у трудових відносинах, а ОСОБА_1 з 05.12.2019 року вже була звільнена з роботи відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України.

Вказує на те, що Міністерство охорони здоров`я України у позовній заяві зазначало, що оскільки помилка в нарахуванні сум коштів, що підлягає виплаті, сталась під час проведення МОЗ України розрахунків при звільненні ОСОБА_1 , Міністерство охорони здоров`я не мало можливості врегулювати питання повернення зайво виплачених коштів, у порядку ст. 127 КЗпП України.

12 жовтня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому вона зазначала, що подана позивачем апеляційна скарга є безпідставною.

Посилалась на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено відсутність доказів того, що позивачем протягом одного місяця з моменту її звільнення було винесено наказ (розпорядження) про повернення неправильно обчисленого та виплаченого їй авансу при звільненні.

Вказує на те, що факт того, що такий наказ не видавався підтверджується позивачем в апеляційній скарзі, отже вимоги п. 1 ч. 2 ст. 127 Кодексу законів про праці України позивачем виконані не були.

Зазначає, що позивачем не надано доказів неналежної роботи програми «МІА: Облік і Звітність».

Звертає увагу, що з її сторони недобросовісних дій щодо набуття зазначеної у позовній заяві виплати не здійснювалось, оскільки за своїми функціональними обов`язками вона не мала відношення до нарахування та виплати заробітної плати в Міністерстві охорони здоров`я України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18 вересня 2019 року № 373-к «Про призначення ОСОБА_1 » з 18 вересня 2019 року ОСОБА_1 було призначено на посаду головного спеціаліста експертної групи з питань впровадження систем «Електронне здоров`я» Директорату медичних послуг у порядку переведення з Головного управління логістики Збройних Сил України, з посадовим окладом 9 600, 00 грн. на місяць згідно із штатним розписом. Підставою для винесення наказу стала заява ОСОБА_1 , лист Міністерства охорони здоров`я України від 03 вересня 2019 року № 11.1-29/40009/2-19. (а.с. 6)

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 грудня 2019 року № 522-к «Про звільнення ОСОБА_1 » з 05 грудня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста експертної групи з питань впровадження систем «Електронне здоров`я» Директорату медичних послуг у порядку переведення для подальшої роботи в Міністерстві розвитку економіки, торгівлі сільського господарства України, згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу». Підставою для винесення цього наказу стала заява ОСОБА_1 , лист Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 27 листопада 2019 року № 2205-21/49764-03. (а.с. 7)

Міністерством охорони здоров`я України на поштову адресу ОСОБА_1 направлялись листи - вимоги в яких зазначалось, що Міністерство охорони здоров`я України, просить ОСОБА_1 негайно в термін не більше 10 робочих днів від дати даного листа повернути на користь МОЗ України грошові кошти в сумі 2 580,00 грн. (а.с. 8,9)

Відповідно до розрахункового листа на оплату компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 було нараховано за 7 днів компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 4 557, 52 грн. (а.с. 12)

Згідно розрахункового листа ОСОБА_1 за грудень 2019 року вбачається, що відповідачці було нараховано 7 997, 52 грн. з яких: 1 828,57 грн. оклад; 57,14 надбавка за ранг; 274,29 надбавка за вислугу; 1 280,00 грн. надбавка за інтенсивність праці; 4 557,52 грн. компенсація за невикористану відпустку. Було утримано та враховано: профвнески МОЗ- 79,98 грн., ПДФО- 1439,55 грн., військовий збір-119,96 грн., Банк Приват -6358,03 грн., Банк Приват- 2 580,00 грн., всього до утримання -10 577,52 грн., сума до видачі - 2580,00 грн.

Відмовляючи у задоволені позову Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення надміру сплачених коштів, суд першої інстанції посилався на недоведеність та безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 127 КЗпП України, частини першої статті 26 Закону України "Про оплату праці" відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють.

Відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть проводитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Звертаючись до суду з позовом Міністерство охорони здоров`я України посилалось на те, що надмірно сплачені кошти ОСОБА_1 були спричинені лічильною помилкою у зв`язку із задвоєнням виплат, а саме: нарахуванням авансу на дату 15 грудня 2019 року в розмірі 2 580,00 грн.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період, тощо. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.

З наданого позивачем розрахункового листа на оплату компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 було нараховано за 7 днів компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 4 557, 52 грн.

Згідно наданого позивачем розрахункового листа ОСОБА_1 за грудень 2019 року відповідачці було нараховано 7 997, 52 грн. з яких: 1 828,57 грн. оклад; 57,14 надбавка за ранг; 274,29 надбавка за вислугу; 1 280,00 грн. надбавка за інтенсивність праці; 4 557,52 грн. компенсація за невикористану відпустку. Було утримано та враховано: профвнески МОЗ- 79,98 грн., ПДФО- 1439,55 грн., військовий збір-119,96 грн., Банк Приват -6358,03 грн., Банк Приват- 2 580,00 грн., всього до утримання -10 577,52 грн., сума до видачі - 2580,00 грн.

З вказаних розрахункових листів не вбачається, що під час нарахувань ОСОБА_1 коштів за грудень 2019 року відбулась подвійна виплата відповідачці авансу в сумі 2580,00 грн. внаслідок лічильної помилки. Інших доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем не надано суду доказів які б підтверджували час та обставини виявлення вказаної позивачем помилки, з огляду на вимоги ст. 127 КЗпП України.

Аналізуючи зазначене , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного та обгрунтованого висновку про відмову у задоволені позову Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення надміру сплачених коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем до суду першої інстанції розрахункові листи ОСОБА_1 підтверджують факт надміру виплаченого їй авансу у грудні 2019 року, колегія суддів відхиляє, так як вказані розрахункові листи не містять в собі інформації про те, що сплачена відповідачці на картку ПриватБанку сума 2580,00 грн. є авансом та що вказаний аванс був їй виплачений двічі внаслідок рахункової помилки.

Не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про неможливість видачі роботодавцем протягом місяця наказу про повернення ОСОБА_1 авансу, оскільки такі висновки грунтуються на вимогах ст.127 КЗпП України. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту та часу виявлення ним такої помилки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача Міністерства охорони здоров`я України Зуєва Данила Сергійовича.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Міністерства охорони здоров`я України Зуєва Данила Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: