ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/3338/19
Провадження № 22-ц/4820/1169/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М., секретар судового засідання Кошельник В.М.
з участю представників сторін
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/3338/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Старокостянтинівський завод ЗБШ» на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 березня 2021 року в складі судді Андрощука Є.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 153-ОС від 04 вересня 2019 року про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, виданий Філією «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» та поновити його на посаді формувальника залізобетонних виробів та конструкцій цеху штучних споруд, стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.
На підтримання заявлених позовних вимог позивач посилався, що згідно наказу № 278 ос від 04 грудня 2018 року він був призначений на посаду формувальника залізобетонних виробів та конструкцій в цех штучних споруд Філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" АТ "Українська залізниця". 29 липня 2019 року з ним був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗС України на посадах осіб сержантського складу з командиром військової частини НОМЕР_1 , термін дії якого три роки. У відповідності до Наказу №177 від 29 липня 2019 року командира в/ч НОМЕР_1 його призначено на посаду курсанта та з 29 липня 2019 року він приступив до виконання обов`язків військової служби. Оскільки він був призваний на дійсну військову службу та уклав контракт на її проходження, тому письмово звернувся до керівництва Філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" АТ "Українська залізниця" з відповідною заявою від 25 липня 2019 року про увільнення його від виконання обов`язків, при цьому проінформував керівництво, що направлений для подальшого проходження служби у військову частину НОМЕР_1 . За липень, серпень, вересень 2019 року отримував заробітну плати за основним місцем роботи, а в листопаді місяці заробітної плати вже не отримав. Після звернення до керівництва підприємства, 26 листопада 2019 року йому надано трудову книжку та повідомлено про те, що у відповідності до Наказу № 153-ОС від 04 вересня 2019 року його звільнено з підстав п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки він був відсутній на робочому місці з 25 липня 2019 року.
Позивач вважає, зазначений наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прогули він не вчиняв, а у зазначений період був відсутній на робочому місці, так як проходив медогляд згідно направлення військкомату та повідомляв про це керівництво по місцю роботи, а в подальшому призваний на військову службу. Крім того, ОСОБА_1 вказував, що з приводу відсутності його на робочому місці службова перевірка не проводилась, його ніхто не запитував про причини відсутності на роботі, з наказом про звільнення не ознайомлював, а про звільнення з підстав прогулу без поважних причин йому стало відомо лише при отриманні трудової книжки, 26 листопада 2019 року.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 березня 2021 року позов задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки директора філії «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» АТ «Українська залізниця» Помоз А.В. №153-ОС від 04 вересня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади формувальника залізобетонних виробів та конструкцій з підстав п.4 ст.40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на посаді формувальника залізобетонних виробів та конструкцій філії «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 04 вересня 2019 року, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 158 571 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місяця.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» 768,4 грн. судового збору на користь держави.
Акціонерне товариство АТ «Українська залізниця» в особі філії «Старокостянтинівський завод ЗБШ» подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, вважає його незаконним та необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню. ОСОБА_1 працював у філії «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді формувальника залізобетонних виробів та конструкцій цеху штучних споруд, з 11 липня 2019 року по 24 липня 2019 року він перебував у щорічній додатковій відпустці, проте в день коли він мав вийти на роботу, 25 липня 2019 року на роботу не з`явився, в подальшому також не виходив на роботу протягом всього серпня. На телефонні дзвінки безпосереднього керівника, майстра зміни цеху штучних споруд не відповідав, факт відсутності ОСОБА_1 на роботі був зафіксований у табелях обліку робочого часу та в актах про відсутність на роботі. На початку серпня 2019 року, майстер зміни повідомила про те що ОСОБА_2 проходить військову службу, проте будь-яких підтверджуючих документів ним надано не було. Крім того, на адресу ОСОБА_2 було направлено лист з проханням з`явитися на роботу у найкоротший термін та надати свої пояснення та підтверджуючі документи про відсутність на роботі з 25 липня 2019 року по 29 серпня 2019 року, у відповідь на даний лист надійшла заява та документи про призов позивача на військову службу з 29 липня 2021 року, проте доказів про поважність причини відсутності на роботі саме 25 та 26 липня 2019 року позивачем надано не було, тому роботодавцем було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади за прогул без поважних причин 25 та 26 липня 2019 року. Апелянта вказує, що факт відсутності працівника на роботі окрім актів, зафіксовано у табелі обліку робочого часу. Таким чином, на думку апелянта, керівництвом філії було повністю дотримано порядок накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул без поважних причин.
Перевіривши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так судом встановлено, що 04 грудня 2018 року ОСОБА_1 на підставі наказу №278 ос був прийнятий на роботу та призначений на посаду формувальника залізобетонних виробів та конструкцій в цех штучних споруд Філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" Акціонерного Товариства "Українська залізниця".
В період 11 липня по 24 липня 2019 року ОСОБА_1 перебував в додатковій оплачуваній відпустці.
25 та 26 липня 2019 року позивач був відсутній на роботі без поважних причин.
29 липня 2019 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу з командиром військової частини НОМЕР_1 , термін дії контракту 3 роки, починаючи з дати укладення та з 29 липня 2019 року ОСОБА_1 проходить дійсну військову службу.
У відповідності до Наказу № 177 від 29 липня 2019 року командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 призначено на посаду курсанта та з 29 липня 2019 року він приступив до виконання обов`язків.
25 липня, 26 липня, 29 липня, 30 липня, 31 липня 2019 року комісією Філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" Акціонерного Товариства "Українська залізниця" складено акти про відсутність на робочому місці, за змістом яких ОСОБА_1 у вказані дні з 07.00 до 15.30 був відсутній на роботі без попередження про відсутність та без поважних причин.
Наказом в.о. начальника Філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" АТ "Українська залізниця" №153-ОС від 04 вересня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади формувальника залізобетонних виробів та конструкцій цеху штучних споруд Філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" АТ "Українська залізниця" на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.
При цьому, як вбачається з даного наказу, в ньому конкретно не зазначено, в які дні позивач вчинив прогул.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.
У відповідності до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
За роз`ясненнями п.24 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Отже, звільнення за прогул допускається за відсутності працівника на роботі виключно без поважних причин, однак в разі наявності поважних причин відсутності таке звільнення недопустиме.
Як встановлено, судом позивач ОСОБА_1 29 липня 2019 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу з командиром військової частини НОМЕР_1 та Наказом № 177 від 29 липня 2019 року командира військової частини НОМЕР_1 його призначено на посаду курсанта і з 29 липня 2019 року він приступив до виконання обов`язків.
Тобто, з 29 по 31 липня 2019 року, в дні коли складено акти про відсутність позивача на роботі без поважних причин, позивач ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу за контрактом, а тому слід дійти висновку, що він в ці дні був відсутній на роботі з поважних причин.
Крім того, при вирішенні спору колегія суддів звертає увагу на наступне.
За змістом п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
За нормами ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Отже, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною 3 статті 119 КЗпП України.
За таких обставин суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов правильного висновку, що станом з 29 липня 2019 року по даний час позивач проходити військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , а відтак відсутні підстави стверджувати про його відсутність на роботі в період з 29-31 липня 2019 року без поважних причин.
В той же час судом встановлено, що 25 та 26 липня 2019 року позивач був відсутній на роботі без поважних причин, доказів наявності відповідних поважних причин відсутності на роботі саме в ці дні суду не надав.
Однак,у при цьому згідно п.22 Постанови Постанови Пленум Верховного Суду України, «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.4 ст.40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.
Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявились в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.
Відповідно до ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Як вбачається з актів про відсутність на робочому місці 25 і 26 липня, складених комісією Філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" Акціонерного Товариства "Українська залізниця", ОСОБА_1 у вказані дні з 07.00 до 15.30 був відсутній на роботі без попередження про відсутність та без поважних причин.
Тобто, саме 25 і 26 липня 2019 року посадовими особами підприємства безпосередньо було виявлення вчинення позивачем дисциплінарного проступку в ці ж дні у вигляді прогулу відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.
Отже, строк застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з підстав п.4 ст.40 КЗпП України за прогул 25 липня 2019 року має рахуватись з 25 липня 2019 року, а за прогул 26 липня 2019 року - з 26 липня 2019 року, в зв`язку з чим останнім днем притягнення його до відповідальності за вчинення таких дисциплінарних проступків відповідно є 26 і 27 серпня 2019 року.
Однак позивач був звільнений з роботи лише 04 вересня 2019 року з пропуском місячного строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбаченого ст. 148 КзПП України.
Враховуючи викладенене колегія суддів ввважає, що висновок суду першої інстацнії про задоволення позову з цих підстав є законним та обгрунтованим.
Доводи апеляційної скарги, що відсутність на роботі позивача без поважних причин 25 і 26 липня 2019 року було встановлено лише 29 серпня 2019 року, а керівництвом підприємства дотримано порядок звільнення працівника, слід відхилити.
Як встановлено судом, актами про відсутність на робочому місці від 25 і 26 липня 2019 року, складених комісією Філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" Акціонерного Товариства "Українська залізниця", ОСОБА_1 у вказані дні з 07.00 до 15.30 був відсутній на роботі без попередження про відсутність та без поважних причин.
Таким чином, саме 25 і 26 липня 2019 року посадовими особами підприємства безпосередньо було виявлення вчинення позивачем дисциплінарного проступку в ці ж дні у вигляді прогулу, а не 29 серпня 2019 року як про це зазначає апелянт.
В зв`язку з цим, інші доводи апеляційної скарги щодо наявності в діях позивача дисциплінарного приоступку, у вигляді прогулу 25 і 26 липня 2019 року не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки такі факти встановлені судом і їм надана відповідна оцінка, однак вказані доводи не спростовують висновків суду щодо накладення дисциплінарного стягнення на позивача поза межами строків, передбачених ст. 148 КЗпП.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, тому підстав для його скасування або зміни в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Старокостянтинівський завод ЗБШ» залишити без задоволення.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 листопада 2021 року.

Судді А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
Л.М. Грох