Справа № 727/7260/19
Провадження № 2/727/155/21
19 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:
головуючого судді Смотрицького В.Г.
при секретарі Вальків А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку в спільному майні в зв`язку з виплатою грошової компенсації вартості частки, -
Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про припинення права власності на частку в спільному майні в зв`язку з виплатою грошової компенсації вартості частки посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності їй та відповідачу, зокрема їй належить 2/3 частки та 1/6 частки на підставі договорів дарування, а відповідачу належить 1/6 частка на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.06.2012 року.
В спірній квартирі відповідач не зареєстрований та не проживає з 1999 року. Він взагалі не користується спільною квартирою, всі витрати по утриманню квартири несе вона.
Відповідач є громадянином Росії, фактично зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2 .
Згідно з експертним дослідженням, квартира АДРЕСА_1 є нероздільною річчю, яку неможливо поділити без втрати її цільового призначення, 1/6 частка квартири є незначною і не може бути виділена в натурі.
Представник позивачки в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з клопотанням, в якому просила задовольнити позовні вимоги, розглянути справу в її відсутність та не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомленийналежним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив.
За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалює заочне рішення.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 , зокрема позивачці належить 2/3 частки квартири на підставі договору дарування від 14.02.2014 року та 1/6 частки квартири на підставі договору дарування від 11.05.2019 року, а відповідачу належить 1/6 частка квартири на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.06.2012 року по справі №2-1221/2012, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.4-5).
В квартирі зареєстрований чоловік позивачки ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї (а.с.8).
Відповідно до акту №111 від 13.06.2019 року (а.с.9), відповідач ОСОБА_2 з 1999 року не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .
Як вбачається з копії позовної заяви, яка подавалась до суду 10.04.2012 року ОСОБА_2 (а.с.13-14), ОСОБА_2 є громадянином Росії та проживає в АДРЕСА_2 .
Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно зі ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд вважає, що оскільки частка відповідача у спірній квартирі є незначною та такою, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення, вказана квартира є неподільною річчю, відповідач в спірній квартирі не проживає, витрат на утримання квартири не несе, припинення права власності на завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.
При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що при неможливості виділу частки в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутньої такої згоди судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може врахувати конкретні обставини справи і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою житловою прощею.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.02.2019 року у справі №404/2282/15-ц.
Частиною 2 ст.365 ЦК України передбачено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.
За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.319, 355, 365 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 247, 259, 263, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, суд, -
З повним рішенням особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 29 листопада 2021 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя: