РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року

м. Рівне

Справа № 556/100/21

Провадження № 22-ц/4815/1462/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кругліцької Валентини Михайлівни на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 липня 2021 року (ухвалене у складі судді Іванків О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої адміністративним правопорушенням,-

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої адміністративним правопорушенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 25.09.2020 року (справа №556/1175/20), яка набрала законної сили 06.10.2020 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130, ст. 124 КУпАП. Вона у даній справі визнана потерпілою. Зазначеним адміністративним правопорушенням відповідача їй завдана моральна та майнова шкода, спричинена ушкодженням її здоров`я.

Пояснює, що 28.06.2020 року, десь близько 11-12.00 год. вона, перебуваючи за своїм місцем проживання, збиралася до смт. Володимирець. Її знайома, знаючи це, передзвонила і повідомила, що її знайомий теж їде до ОСОБА_3 і зможе, її підвезти. Почекавши декілька хвилин біля під`їзду, приїхав водій на авто, вона сіла в даний автомобіль і вони поїхали. Водієм був ОСОБА_2 , який був у медичній масці, тому вона відразу ніякого запаху алкоголю не відчула і нічого не запідозрила. Поблизу с. Олізарка водій повідомив, що хоче набрати води з джерела, потерпіла була не проти. Під`їжджаючи до стоянки навпроти криниці, водій здійснив маневр повороту ліворуч, щоб заїхати у "карман", однак не впорався з керуванням і виїхав на зустрічну смугу руху. Вона втратила свідомість і прокинулася вже у швидкій. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, запаморочення центрального походження, головний біль, внаслідок чого перебувала на стаціонарному лікуванні. Після виписки з лікарні їй було призначено ще лікування тривалістю в 1 місяць. Відповідач не бажає добровільно відшкодувати заподіяну шкоду. У зв`язку з чим, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 20000 грн. в якості відшкодування завданої ДТП моральної шкоди, а також судовий збір.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої адміністративним правопорушенням задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральні збитки завдані дорожньо-транспортною пригодою в сумі 7000 гривень та судові витрати в сумі 1225 гривень.

Також з ОСОБА_2 стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 908 гривень.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції враховуючи характер та обсяг страждань потерпілої, істотність вимушених змін у її житті, які пов`язані з дорожньо-транспортною пригодою, приймаючи до уваги майновий стан відповідача, який не працює, не має постійного доходу, виходячи із принципів розумності, співрозмірності та справедливості, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 7000 грн..

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_2 адвокат Кругліцька В.М. оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що визначений на користь позивачки розмір моральної шкоди у розмірі 7 000 грн. оцінено судом суб`єктивно і є завищеним, у зв`язку з чим вважає за необхідне визначити її у розмірі 1 000 грн., що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. Переконана, що сума в розмірі 1 000 грн. є достатньою, оскільки позивачка отримала від страхової компанії відшкодування моральної шкоди в сумі 297,88 грн.. Зауважує, що позивачка могла умисно ухилятися від проходження лікування, аби збільшити суму моральної шкоди, яку можна стягнути з винного ДТП, оскільки вона не надала доказів, які б свідчили, що вона купувала медикаменти, які призначалися сімейним лікарем.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визначити розмір моральної шкоди в сумі 1000 грн..

У поданому на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін. Крім того, просить здійснити розподіл судових витрат відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 25.09.2020 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 , було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.1 ст. 130, ст.124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 10200 грн., в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Також вищевказаною постановою суду ОСОБА_1 була визнана потерпілою, у зв`язку з чим вона і звернулася до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, яке сталося з вини ОСОБА_2 ..

Свою вину ОСОБА_2 не заперечував.

Разом з цим, у поданій апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Кругліцька В.М. зазначає, що визначений місцевим судом до стягнення розмір моральної шкоди у розмірі 7 000 грн. є завищеним. Вважає за необхідне визначити її у розмірі 1 000 грн., що, на її думку, відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. Переконана, що такий розмір відшкодування буде достатнім, оскільки ОСОБА_1 отримала від страхової компанії відшкодування моральної шкоди в сумі 297,88 грн..

З такими доводами колегія суддів погодитися не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтями 23, 1168 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з послідуючими змінами роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи, встановлені у справі фактичні обставини та аналіз наведених правових норм, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами з приводу підстав та порядку відшкодування моральної шкоди, місцевий суд дійшов вірного висновку, що внаслідок протиправних дій відповідача, позивачу заподіяно ушкодження здоров`я, які знаходяться в причинному зв`язку із настанням моральної шкоди, за які відповідач повинен нести відповідальність по їх відшкодуванню.

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №3002 ОСОБА_1 знаходилася на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні з 28.06.2020 року по 02.07.2020 року. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді струс головного мозку, запаморочення центрального походження, головний біль. Після виписки останній було призначено амбулаторне лікування тривалістю в 1 місяць.

Згідно копій чеків на придбання медичних препаратів які були призначені лікарями згідно виписки та консультаційного висновку встановлено, що позивачка дійсно пройшла курс лікування (дати чеків з 28.06.2020 року по 02.07.2020 року).

Також судом встановлено, що позивачка продовжувала лікування, що підтверджується протоколом УЗД органів черевної порожнини, нирок, перикарда, плевральних синусів і порожнин від 05.07.2020 року та консультаційним висновком спеціаліста лікаря-хірурга від 05.07.2020 року, згідно якого позивачці було призначено додаткове лікування терміном на 5 днів.

Після чого позивачка також зверталася за медичною допомогою до сімейного лікаря 06.07.2020 року, 10.08.2020 року, 14.08.2020 року, 21.08.2020 року, 24.09.2020 року, з приводу скарг на головні болі внаслідок перенесеного струсу головного мозку, погіршення сну та пам`яті, запаморочення, погіршення зору, що підтверджується відповідним записами в медичній документації.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не надала доказів купування ліків є необґрунтованими, оскільки предметом даного позову є не матеріальна, а моральна шкода.

Життя або здоров`я людини не підлягають грошовій або майновій оцінці.

Неможливо встановити "вартість" травми, визначити "ціну" здоров`я.

Так само неможливо виразити у конкретній грошовій сумі перенесені моральні переживання ОСОБА_1 , її моральні страждання та стрес, що супроводжувалися у зв`язку з ДТП, яке мало місце 28.06.2020 року та сталося з вини відповідача, який керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння.

Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Справедливість, добросовісність та розумність, згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України, є одними із засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Враховуючи характер і тяжкість спричинених позивачу тілесних ушкоджень, заподіяних протиправними діями ОСОБА_2 , наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювана, вину останнього у заподіянні цієї шкоди, обсяг та глибину фізичного болю і душевних страждань ОСОБА_1 , виходячи із принципів розумності, справедливості і добросовісності, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди в сумі 7000 гривень, яка підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 7000 гривень.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду.

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 4, ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною третьою ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 8 вищевказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року (справа №648/1102/19), суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача адвокатом Карпач О.М. заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 грн..

На підтвердження наданих правничих послуг до матеріалів справи долучено: договір про надання правової допомоги від 19.08.2021 року, ордер надання правничої (правової) допомоги, опис робіт (наданих послуг) та розрахунок їх вартості.

Виходячи з встановлених обставин та норм процесуального законодавства, апеляційний суд приходить до переконання, що надані позивачем докази про понесення нею судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи апеляційним судом є достатніми, допустимими і достовірними, а розмір витрат на оплату послуг адвоката - обґрунтованим, доведеним і співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, розміром позовних вимог, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кругліцької Валентини Михайлівни залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 липня 2021 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.