ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2028/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №699/146/21 Категорія: 312000000 Свитка С. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» з участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що між нею та ТОВ «Мілоан» було укладено договір №2426951 від 16.12.2020 року відповідно до якого позивачем отримано позику.

Вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», зокрема:

- нею не був підписаний кредитний договір;

- їй, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, отже відсутнє будь-яке письмове твердження про її ознайомлення з усіма умовами кредитного договору. Вона не була ознайомлена з умовами кредитування та всіма ризиками. Таким чином, кредитор не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту;

- в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту;

- відповідачем здійснюється нечесна підприємницька практика, оскільки її як споживача введено в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом;

- відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що полягає в тому, що сума компенсації у разі невиконання умов договору є непропорційно великою та несправедливою умовою.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 16.12.2020 року №2426951.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Кредитний договір №2426951 від 16.12.2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 визнано недійсним в частині нарахування комісії, що визначено у п.1.5.1 договору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Мілоан» в дохід держави судовий збір в сумі 908 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зі змісту оспорюваного кредитного договору №2426951 від 16.12.2020 року вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, відповідальність, інші умови кредитування. Позичальник ОСОБА_1 погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчать дії позивача та підписання договору за допомогою електронного підпису.

А тому, суд першої інстанції критично оцінив посилання позивача на те, що відповідач не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови договору перед укладенням та під час укладення договору. Відповідно, так само суд оцінив і твердження позивача про те, що така діяльність відповідача є підприємницькою практикою, яка вводить в оману, які обґрунтовуються тими ж посиланнями, які нічим не підтверджені.

Що стосується п.1.5.1. договору, яким передбачено розмір комісії за надання кредиту 950 грн, суд першої інстанції врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Тому суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання недійсним кредитного договору в частині нарахування комісії, що передбачена п.1.5.1. договору.

При цьому судом зазначено, що недійсність такого положення не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

В апеляційній скарзі ТОВ «Мілоан», вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права, просить його частково скасувати в частині визнання недійсним нарахування комісії, що визначено у п. 1.5.1 договору та в частині стягнення з відповідача суми судового збору на користь держави.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваний кредитний договір між позивачем та відповідачем укладено 16.12.2020 року, тобто після набуття чинності Законом «Про споживче кредитування» та втрати чинності ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» в редакції, що застосовувалась Верховним судом у постанові 524/5152/15-ц від 09.12.2019 року та Правил надання банками України інформації споживчу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (які ніколи і не застосовувались до відповідача, який не є банком).

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент укладення кредитного договору (16.12.2020 року) була чинна в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин норми матеріального права, які стали підставою для прийняття постанови Верховного суду №524/5152/15-ц, на висновки якого посилався суд першої інстанції були нечинними. В той же час відсутні інші обґрунтування такої позиції суду.

Вказує, що кредитним договором укладеним з відповідачем чітко передбачено, що предметом договору, виступає надання фінансового кредиту (п.1.1). Плата за надання фінансового кредиту справляється одноразово за умовами кредитного договором і саме за надання, а не за обслуговування кредиту.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, нарахування комісії за надання кредиту прямо встановлено чинним законодавством.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга обґрунтована незаконністю рішення суду в частині визнання недійсним пункту договору про нарахування комісії за кредитом та в частині розподілу судових витрат, то зважаючи на вимоги процесуального законодавства перегляду в суді апеляційної інстанції судове рішення підлягає саме в оспореній частині.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» було укладено кредитний договір № 2426951 (далі Договір) (а.с. 48-51).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан», яке є фінансовою установою на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК № 176 від 14 липня 2016 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, має Ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с.33, 34).

Згідно п.1.2. Договору позивач отримала грошові кошти в сумі 5000 грн, строком на 30 днів з 16.12.2020 року (п.1.3 Кредитного договору), з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 15.01.2021 року, з процентною ставкою за користування кредитом 2,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.5.2 Кредитного договору). Комісія за надання кредиту становить 950 грн і нараховується за ставкою 19% від суми кредиту одноразово (п.1.5.1.).

Пунктом 1.6 передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені в п.2.2.3 договору.

Зокрема, проценти нараховуються за стандартною (базовою) процентною ставкою, що визначена в п.1.6., яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним п.1.4. Сторони погодили, що якщо позичальник всупереч умовам цього договору продовжує користуватись кредитом після спливу терміну (дати) повернення кредиту, проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п.1.6. договору в період прострочення позичальника нараховуються за вибором позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, передбачених ст.625 ЦК України, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6. Договору.

Згідно п.3.3.2., 3.3.3., 4.1. позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені договором. У разі порушення строків повернення кредиту на вимогу товариства сплатити пеню у розмірі 0,00 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50 відсотків від загальної суми кредиту, одержаного позичальником за цим договором.

В п.1.5. договору описана орієнтовна загальна вартість кредиту, яка складає 9700 грн.

Відповідно до графіку розрахунків до кредитного договору № 2426951 від 16.12.2020 року встановлено дату платежу 15.01.2021 року, до сплати: кредит в сумі 5000 грн, комісія за надання кредиту в сумі 950 грн, проценти в сумі 3750 грн, а всього в сумі 9700 грн (а.с.51).

Відповідно до платіжного доручення №35582674 на картковий рахунок ОСОБА_1 16.12.2020 року зараховано 5000 грн (а.с.52).

Кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства (п.6.1).

Для укладання вищевказаного електронного кредитного договору сторони вчинили наступні дії в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та поза нею (а.с.58):

16.12.2020 року 11-17 год. введення позичальником даних по заяві;

16.12.2020 року 11-18 год. анкету-заяву відправлено позичальником на розгляд Товариству;

16.12.2020 року 11-18 год. автоматичні перевірки по заяві;

16.12.2020 року 11-18 год. перевірка позичальника за даними БКІ;

16.12.2020 року 11-18 год. скорингована оцінка позичальника;

16.12.2020 року 11-18 год. прийняття позичальником інших умов;

16.12.2020 11-18 год. клієнту відправлено смс повідомлення з пропозицією інших умов кредитування;

16.12.2020 11-18 год. клієнту відправлено е-mail з пропозицією інших умов;

16.12.2020 11-34 прийняття позичальником пропозиції інших умов;

16.12.2020 року 11-34 год. створено пропозицію про укладення кредитного договору (оферту) в особистому кабінеті позичальника;

16.12.2020 року 11-34 год. позичальнику відправлено смс повідомлення про погодження кредиту та необхідність підписати акцепт на сайті;

16.12.2020 року 11-34 год. позичальнику відправлено смс повідомлення з ідентифікатором (кодом) для підписання акцепту та укладення договору;

16.12.2020 року 11-36 год. позичальником підписано одноразовим ідентифікатором та відправлено Товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт);

16.12.2020 року 11-36 год. друкована форма укладеного кредитного договору розміщена в особистому кабінеті позичальника;

16.12.2020 року 11-36 год. кредитні кошти перераховано на картку Позичальника, що підтверджується наданою відповідачем хронологією дій щодо укладення кредитного договору № 2426951 від 16.12.2020 року та наданими вказаними в ній документами.

Згідно п.6.3 невід`ємною частиною договору є Правила надання фінансових кредитів товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», які розміщені на сайті. Підписуючи договір, клієнт підтверджує, що вона ознайомлена з усіма умовами та правилами (п.5.1.).

23.03.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №65-МЛ, згідно якого до останніх перейшло право вимоги за кредитним договором №2426951 від 16.12.2020 року (а.с.61-64).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У даній справі, судом установлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому позивач через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого відповідач надіслав позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.

З урахуванням вказаного, встановивши, що без здійснення вказаних дій позивачем, кредитний договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Відповідно до п. 1.5.1 кредитного договору №2426951 від 16.12.2020 року встановлено, що комісія за надання кредиту: 950 грн, яка нараховується за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Щодо законності нарахування комісії за кредитним договором, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановленій п. 1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Частиною другою статті 3 вказаного Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегульовано в частині другій статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Таким чином, Закон № 1734-VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Колегія суддів звертає увагу, що ТОВ «Мілоан» в апеляційній скарзі посилається на безпідставність неврахування судом першої інстанції частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», в той же час як пункт 9.4. кредитного договору №2426951 укладеного між сторонами передбачає, що на правовідносини сторін не поширюється дія закону «Про споживче кредитування». Тобто такі аргументи апеляційної скарги суперечать умовам укладеного сторонами договору.

Колегія суддів враховує також наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

З огляду на зазначене, оскільки спірний кредитний договір укладено строком на один місяць, то до вказаних правовідносин не застосовуються положення «Про споживче кредитування».

Однак, за змістом статей 6, 626, 627, 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, позивач мала можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, якщо дійсно вважала встановлення комісії несправедливою умовою, натомість позивач погодила зі своєї сторони такі умови договору,

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1734-VIII споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Отже, ОСОБА_1 , ознайомившись з умовами кредитного договору, мала реальну можливість відмовитися від укладення останнього та на момент його підписання додаткових вимог щодо спірних умов договору не заявляла, у подальшому виконала його умови та покладені на неї договірні зобов`язання, сплативши кредит, що свідчить про свідоме визнання позивачем умов договору, в тому числі його оспорюваних умов.

Проаналізувавши підстави часткового задоволення судом першої інстанції позовних вимог, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, колегія суддів дійшла висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на яку посилався суд як на підставу визнання недійсним умови договору про нарахування комісії, та посилання на постанову Верховного Суду у справі від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Тобто вказані висновки суду є необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з тим, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції в цій частині з ухваленням нового про відмову у позові у даній частині, а в решті - залишає без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» - задовольнити.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2021 року- скасувати в частині визнання недійсним нарахування комісії, що визначено п. 1.5.1 договору.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» з участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживачів, в частині визнання недійсним нарахування комісії, що визначено п. 1.5.1 договору відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Сплачений Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1362 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Судді: