ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2021 року

справа № 710/980/20
провадження № 22-ц/821/1847/21
категорія: 302000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Єльцова В. О., Карпенко О. В.

секретаря - Винник І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фермерське господарство «Ольвія»,

третя особа - державний реєстратор Виконавчого комітету Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області Степова Таїсія Борисівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника фермерського господарства «Ольвія» - адвоката Різника Юрія Сергійовича на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 30 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Ольвія», третя особа: державний реєстратор Виконавчого комітету Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області Степова Таїсія Борисівна, про визнання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) недійсним та скасування його державної реєстрації, у складі головуючого судді Симоненко О. В., повний текст рішення складено 06 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом вищенаведеного змісту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ № 626196 належить земельна ділянка площею 2,5899 га, що розташована в межах Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області. 17 травня 2019 року між сторонами був укладений договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), державна реєстрація якого проведена 24 червня 2019 року. Однак, позивач вважає що такий є незаконним, оскільки укладений безстроково, тобто на невизначений час, що суперечить чинному законодавству, ч. 1 ст. 408 ЦК України і ч. 4 ст. 102-1 ЗК України, та порушує права позивача, як власника земельної ділянки. Крім того, умовами оспорюваного договору визначена його безоплатність, що також порушує матеріальні права позивача, оскільки відповідно до положень ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

За наведених мотивів просив суд визнати недійсним договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладений 17 травня 2019 року між ФГ «Ольвія» та ОСОБА_1 ; скасувати державну реєстрацію права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), номер запису 32175289 від 24 червня 2019 року; зобов`язати ФГ «Ольвія» повернути ОСОБА_1 належну йому земельну ділянку, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області. Також просив стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 30 липня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладений 17 травня 2019 року між ФГ «Ольвія» та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0709.

Скасовано державну реєстрацію права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), номер запису 32175289 від 24 червня 2019 року.

Зобов`язано ФГ «Ольвія» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,5899 га, кадастровий номер :03:001:0709, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області.

Стягнуто із ФГ «Ольвія» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 522 грн 40 коп.

Стягнуто із ФГ «Ольвія» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу розмірі 6 000 грн 00 коп.

Рішення мотивовано тим, що оспорюваний договір, суперечить актам цивільного законодавства, оскільки зміст договору вказує на безстроковість дії договору, що суперечить ст. 102-1 ЗК України, більше того інформація щодо державної реєстрації іншого речового права, яка міститься в цьому ж реєстрі суперечить наявним в ньому документам (договору), оскільки строк дії договору емфітевзису вказаний до 24 червня 2068 року, що не відповідає самому договору емфітевзису, який міститься в матеріалах реєстраційної справи, а тому суд дійшов висновку, що договір є недійсним з підстав недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Щодо вимоги недійсності оспорюваного договору у зв`язку із його умовою безоплатності, суд дійшов висновку, що вказана умова договору, як обов`язкова, не визначена нормами закону, а тому не може бути підставою для визнання його недійсним.

Враховуючи, що оспорюваний договір визнано судом недійсним, відповідно підлягають задоволенню і позовні вимоги про скасування державної реєстрації права користування чужою земельною ділянкою.

Розмір судових витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги співмірний зі складністю справи понесення вказаних витрат документально підтверджено, а тому суд прийшов до висновку про задоволення у їх стягненні.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 31 серпня 2021 року представником ФГ «Ольвія» - адвокатом Різником Ю. С., порушено питання про скасування судового рішення та постановлення нового про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до експертного висновку, складеного Черкаським відділенням КНДІСЕ за результатами проведення почеркознавчого дослідження за заявою голови ФГ «Ольвія» Кравченка І. В. від 18 серпня 2020 року № 971,998/20-23, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Власник» у спірному договорі виконано ОСОБА_1 .

Відповідно до пояснень державного реєстратора ВК Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області, наданих на адвокатський запит про надання письмової інформації від 02 вересня 2020 року державним реєстратором, керуючись законодавством, що діяло на час проведення реєстрації було прийнято рішення зареєструвати право постійного користування даною земельною ділянкою строком на 49 років.

Також позивачем не виконані умови ч. 2 ст. 408 ЦК України адже останнім не додано до позовної заяви підтвердження того, що останній перед зверненням до суду повідомив за рік відповідача, про те, що він відмовляється від договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Враховуючи той факт, що право емфітевзису пройшло державну реєстрацію, як того вимагали положення ст. ст. 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, то емфітевтичне право виникло та досягнення якого було спрямовано на волевиявлення сторін при укладенні договору встановлення емфітевзису від 17 травня 2019 року, відтак зважаючи на положення ст. 16 ЦК України, звернення позивача до суду з вимогою про захист своїх прав є безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Попов А. В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, при цьому вказав на те, що судом першої інстанції вірно застосовано норми права, в повному обсязі з`ясовувано всі обставини, що мають ключове значення по справі, надано належну оцінку доказам.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою представника фермерського господарства «Ольвія» - адвоката Різника Ю. С. на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 30 липня 2021 року у вказаній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду на 10 листопада 2021 року на 10:30 год. з повідомленням учасників справи про дату, час і місце розгляду справи. В послідуючому розгляд справи відкладено на 26 листопада 2021 року на 09 год. 00 хв.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що 17 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ФГ «Ольвія» в особі Кравченка І. В., який діє на підставі Статуту, укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Предметом договору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка розташована за адресою: Черкаська область, Шполянський район, Матусівська сільська рада, площею 2,5899 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:001:0709, щодо якої власник передає емфітевту права володіння, користування для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею. Земельна ділянка належить власнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯГ № 626196, виданого 28 жовтня 2006 року (п. 1.2).

Місцевим судом встановлено, що вказаний у договорі правовстановлюючий документ до матеріалів справи не долучався, разом із тим, належність вказаної земельної ділянки позивачу на праві власності на підставі вказаного у договорі Державного акта відповідачем не оспорювалась.

Відповідно до п. 2.1,2.2 договору земельна ділянка, що є предметом даного договору передається емфітевту безоплатно. Протягом терміну дії даного договору сторони можуть переглядати платність за користування земельною ділянкою.

Згідно з п. 3.1, 3.2 даного договору, емфітевтичне право за цим договором встановлюється безстроково, починаючи з моменту його реєстрації.

Вказаний договір складений і підписаний у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких зберігається в органі, що проводить державну реєстрацію прав, що виникли внаслідок підписання даного договору, два інші сторонам по одному для кожної (т. 1 а. с.11-14, том. 2, ст.135 (зворот) -137).

Із копії паперової справи № 257, земельна ділянка кадастровий номер № :03:001:0709, та електронної справи вбачається, що: відповідно до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо іншого речового права) від 24 червня 2019 року індексний номер 34680388 уповноважена особа ФГ «Ольвія», ОСОБА_2 (довіреність від 01 січня 2018 року (том. 2, зворот а. с. 138), звернулась до державного реєстратора речових прав виконавчого комітету Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області Шевченко Т. Б. для реєстрації речового права, за суб`єктом ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 40 (зворот), 41, 130, 131).

Згідно до квитанції № 10 від 07 червня 2019 року ОСОБА_2 сплачено адміністративний збір за державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (т. 2, а. с. 42).

Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47543714 від 27 червня 2019 року державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області Шевченко Т. Б., розглянувши вказану заяву, прийняла рішення провести державну реєстрацію на земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0709, за суб`єктом: ФГ «Ольвія» (т. 2 а. с. 134).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер 209747112 від 21 травня 2020 року, на земельну ділянку площею 2,5899 га, кадастровий номер :03:001:0709, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257, зареєстровано інше речове право право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Дата державної реєстрації 24 червня 2019 року, номер запису про інше речове право - 32175289, підстава виникнення договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), серія та номер: б/н виданий 17 травня 2019 року видавник: ФГ «Ольвія» та ОСОБА_1 , строк дії: 24 червня 2068 року (т. 1 а. с. 15).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ФГ «Ольвія» - адвоката Різника Ю. С., ОСОБА_1 та його представника адвоката Попова А. В., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, судом в цілому вірно застосовано норми матеріального права, якими врегульовуються спірні правовідносини, та не допущено порушення норм процесуального права.

Предметом даного спору є визнання договору емфітевзису укладеного між ФГ «Ольвія» та ОСОБА_1 , серія та номер: б/н від 17 травня 2019 року недійсним, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки.

Правовідносини, наявні між сторонами у справі на підставі наведених фактичних обставин, мають наступне правове регулювання.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно ч. 1 ст. 102-1 ЗК України (тут та далі по тексту постанови апеляційного суду нормативно-правові акти приведено в редакції станом на момент укладення спірного договору) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частинами 4 та 5 ст. 102-1 ЗК України передбачено, що строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років; укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до ч.1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

Статтею 408 ЦК України визначено, що строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років. Якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік.

Вказана норма частково не кореспондується з приписами частини четвертої статті 102-1 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), яка обмежувала строк користування земельною ділянкою не лише державної або комунальної власності, а й приватної.

Таким чином на час виникнення спірних правовідносин законодавством передбачено можливість права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

При цьому закон, а саме ст. 102-1 ЗК України, передбачав обмеження строку користування земельною ділянкою приватної власності для сільськогосподарських потреб закон на час укладання між ОСОБА_1 та ФГ «Ольвія» договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Згідно із ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі.

Положеннями ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено - записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір, копія якого засвідчена та долучена позивачем, наявний в матеріалах електронної реєстраційної справи (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257), наданої на виконання вимог ухвали Шполянського районного суду Черкаської області від 12 січня 2021 року містить п. 3.1 зміст якого свідчить про те, що, емфітевтичне право за вказаним договором встановлюється безстроково, починаючи з моменту його реєстрації (т. 2 а. с. 129-138).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства та відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, що також закріплено у положеннях ст. 627 ЦК України. Цією ж нормою регламентовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом із тим, норми ч. 3 ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

В свою чергу як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер 209747112 від 21 травня 2020 року, на земельну ділянку площею 2,5899 га, кадастровий номер :03:001:0709, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257, зареєстровано інше речове право право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Дата державної реєстрації 24 червня 2019 року, номер запису про інше речове право 32175289, підстава виникнення договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), серія та номер: б/н виданий 17 травня 2019 року видавник: ФГ «Ольвія» та ОСОБА_1 , строк дії: 24 червня 2068 року (т. 1 а. с. 15, т. 2 а. с. 134 зворотна сторона).

Таким чином місцевий суд, належним чином оцінюючи докази у дані справі, що безпосередньо стосуються предмета спору, прийшов до вмотивованого висновку про те, що оспорюваний договір, який міститься, зокрема у реєстраційній справі, суперечить актам цивільного законодавства, оскільки зміст договору вказує на безстроковість дії договору, що суперечить ст. 102-1 ЗК України, водночас, інформація щодо державної реєстрації іншого речового права, яка міститься в цьому ж реєстрі суперечить наявним в ньому документам (договору), оскільки строк дії договору емфітевзису вказаний до 24 червня 2068 року, що в свою чергу не відповідає самому договору емфітевзису, який міститься в матеріалах реєстраційної справи, а тому за наведених обставин наявні підстави для визнання спірного договору недійсним, з підстав недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Правові наслідки недійсності правочину регламентовано ст. 216 ЦК України, зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За вище наведених обставин та з урахуванням правових норм, що їх регулюють обґрунтованим є висновок місцевого суду також і в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), номер запису 32175289 від 24 червня 2019 року, що вчинений державним реєстратором виконавчого комітету Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області Шевченко Т. Б. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Врахувавши позовні вимоги, приведені вимоги законодавства, суд прийшов до правомірного висновку та застосував наслідки недійсності правочину, зобов`язавши відповідача повернути позивачу належну йому земельну ділянку.

На ряду з викладеним доводи сторони відповідача, якою зокрема ініційовано дане оскарження, апеляційний суд в процесі перегляду судового рішення в порядку апеляційного оскарження, які безпосередньо не стосуються предмета спору, до уваги не бере та відповідно не здійснює їх аналіз.

Щодо доводів апеляційної скарги про неспівмірність та необґрунтованість розміру судових витрат стягнутих з відповідача в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (як у даній справі).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постановах ВС від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 03.06.2020 у справі № 211/1674/19, від 19.08.2020 у справі №195/31/16-ц, від 18.11.2020 у справі №922/3706/19,від 17.12.2020 у справі №922/3708/19.

Загальне правило розподілу судових витрат, до складу яких входять і витрати на професійну правничу допомогу адвоката, визначене в ч. 4 ст. 141 ЦПК України.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

У даному випадку апеляційний суд приймає до уваги, що згідно до умов договору №15/07/2020 про надання правової допомоги від 15 липня 2020 року, укладеного між адвокатським бюро «Попова Андрія», в особі керуючого адвоката Попова А. В., та ОСОБА_1 , відповідно якого розмір гонорару складає 22 000 грн 00 коп. (прийняття судового рішення на користь клієнта в судах І інстанції 5 000 грн 00 коп.) (т. 1 а. с.16-17).

Відповідно до ордеру серії СА №1005439 від 10 вересня 2020 року, адвокат Попов А. В. на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 15 липня 2020 року представляв інтереси ОСОБА_1 у Шполянському районному суді Черкаської області (т. 1 а. с. 79 ).

Згідно до розрахунку витрат на правничу допомогу від 17 липня 2020 року, підписаного між адвокатським Бюро «Попова Андрія» та ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 15 липня 2020 року № 15/07/2020, підлягає сплаті 6 000 грн 00 коп. за послуги: пошук та аналіз судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, надання консультацій та роз`яснення клієнту: 2 години вартістю 2 000 грн 00 коп., складання позовної заяви: 4 години 4 000 грн 00 коп. (т. 1 а. с. 18 );

Відповідно до прибуткового касового ордеру № 30 від 17 липня 2020 року ОСОБА_1 сплачено АБ «Попова Андрія» 6 000 грн. 00 коп. (т. 1 а. с.19);

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб підприємців та громадських формувань від 05 листопада 2019 року, адвокатське бюро «Попова Андрія» зареєстроване як юридична особа 01 листопада 2019 за № 1 019467 (т. 1 а. с. 20),

Згідно витягу з Єдиного реєстру адвокатів України серія СА № 000539 від 13 грудня 2019 року, ОСОБА_3 здійснює свою діяльність у адвокатському бюро «Попова Андрія». (т. 1 а. с. 21), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧК № 001068 від 01 лютого 2019 року виданого на підставі рішення Ради адвокатів Черкаської області від 01 лютого 2019 року (т. 1 а. с. 22 ).

З наведеного вбачається, що позивачем в процесі розгляду справи в суді першої інстанції отримано професійну допомогу від адвоката та здійснено оплату вказаних послуг у розмірі 6 000 грн 00 коп. вказані витрати місцевий суд обґрунтовано вважав співмірними із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову, тому дійшов висновку, що останні підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

На ряду з викладеним судова колегія апеляційного суду зазначає, що стороною відповідача, яка є скаржником у даному апеляційному провадженні в суді першої інстанції не ініційовано вмотивоване клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в свою чергу судові інстанції, виходячи з принципу диспозитивності та змагальності сторін процесу, позбавлені з власної ініціативи вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Як передбачено ст. ст. 79, 80 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В свою чергу, скаржником належних та допустимих доказів, які містять інформацію щодо предмета спору, зокрема спірного договору емфітевзису, які б слугували підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, не надано.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 30 липня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника фермерського господарства «Ольвія» - адвоката Різника Юрія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 30 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді В. О. Єльцова

О. В. Карпенко