Справа № 462/4916/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/2963/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , її представника

ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа приватний нотаріус Гусак Роман Тадейович, про визнання права власності, визнання недійсними договорів, скасування рішення про державну реєстрацію,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (а.с.1-3 т.1), уточненим заявами про збільшення позовних вимог (а.с.8-9, 63-66 т.1), в якому просив: визнати за ним право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , визнати недійсними договір дарування цього нежитлового приміщення від 07.08.2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31.05.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , і скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на це нежитлове приміщення, прийняте приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. 31.05.2018 року.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 29.05.2003 року ним було придбане нежитлове приміщення, площею 31,9 кв.м., на АДРЕСА_1 , однак, оформлене на тоді ще цивільну дружину ОСОБА_2 , з якою він в подальшому зареєстрував шлюб. Після розірвання з ним (позивачем) шлюбу, відповідачка ОСОБА_2 подарувала 07.08.2017 року спірне нежитлове приміщення синові ОСОБА_3 , який, в свою чергу, незважаючи на існуюче обтяження цього майна встановленою судом зобороною на відчуження, продав 31.05.2018 року спірне приміщення відповідачці ОСОБА_7 .

Зазначає, що спірне нежитлове приміщення було придбане за його особисті кошти, у ньому він здійснив реконструкцію та зробив ремонт, вклавши значну суму коштів, а тому воно є його особистою власністю, однак, відповідач не визнає його прав на дане приміщення.

На підтвердження факту належності спірного нежитлового приміщення на праві власності, позивач посилається на те, що він особисто займався пошуком приміщення і заплатив за нього, а також вклав у реконструкцію приміщення особисті кошти, однак, не міг оформити на себе це приміщення, а тому оформив його на цивільну дружину ОСОБА_2 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 вересня 2020 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що розгляд справи завершено у його відсутності та безпідставно відмовлено у задоволенні його сторони клопотання про відкладення розгляду справи, що, на переконання апелянта, є процесуальним порушенням та самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, не заслухано показання свідків, клопотання про допит яких було задоволено судом, чим позбавлено його процесуального права доказати ті обставини, на які він посилався в обгрунтування заявлених вимог.

Також вважає, що грубим процесуальним порушенням, яке допустив суд, є відмова у прийнятті до розгляду його (позивача) заяви про доповнення предмету позову, подану 11.08.2020 року.

Апелянт стверджує, що самостійно знайшов та придбав приміщення по АДРЕСА_1 , однак, формально договір був укладено із ОСОБА_2 , а тому оспорюваний правочин є удаваним.

Заслухавши пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судом встановлено, що предметом спору є нежитлове приміщення, загальною площею 31,9 кв.м., на АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 набула права власності на спірне приміщення на підставі договору №53/03 купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29.05.2003 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області (продавцем) і ОСОБА_2 (покупцем) та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявкою В.Я., зареєстрованого в реєстрі за №578 (а.с.5-6 т.1).

За цим договором, продаж вказаного приміщення вчинено за 6505 грн.

У пункті 2.2 договору зазначено, що розрахунки за придбаний об`єкт здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування власних коштів покупця з відкритого у банку рахунку на рахунок продавця.

Факт здійснення ОСОБА_2 оплати за придбане нежитлове приміщення підтверджується квитанціями №002824 від 23.06.2003 року та №002837 від 23.07.2003 року (а.с.33 т.1).

Дозвіл на виконання робіт №92/03 від 04.04.2003 року по ремонту та реконструкції спірного нежитлового приміщення під перукарню із влаштуванням окремого входу надавався приватному підприємцю ОСОБА_2 у процесі користування приміщенням на правах оренди (а.с.34-36 т.1).

В подальшому, ОСОБА_2 подарувала вказане нежитлове приміщення синові ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 07.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявкою В.Я. (а.с.10 т.1), а 31.05.2018 року ОСОБА_3 продав спірне нежитлове приміщення ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. (а.с.67, 178-179 т.1).

Жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що спірне нежитлове приміщення було придбане за рахунок особистих коштів позивача ОСОБА_1 в матеріалах справи немає, як і немає доказів на підтвердження факту набуття позивачем права власності на вказане нежитлове приміщення у встановленому законом порядку, а отже, немає підстав для висновку про порушення прав позивача внаслідок укладених відповідачами договорів.

За відсутності висновку про порушення прав позивача, не мають правового значення для вирішення даного спору його доводи про наявність під час укладення договору купівлі-продажу приміщення між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_7 обтяження спірного нежитлового приміщення забороною його відчуження, накладеною судом в порядку забезпечення позову в даній справі.

Доводи апелянта про удаваність правочину не можуть враховуватись апеляційним судом при вирішенні даного спору, оскільки на таку підставу для визнання договорів недійсними позивач не посилався у своїй позовній заяві, а відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Безпідставними є й інші доводи апелянта про допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, оскільки розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторони позивача і справа перебувала в провадженні суду понад два роки.

Таким чином, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача, підстав для іншого висновку по суті вирішення спору в колегії суддів немає, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 листопада 2021 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич