МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 483/325/20
Провадження № 22-ц/812/1976/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання -Богуславською О.М.,

за участі представника відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Куцарова В.І. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2020 року ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Афенді В.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Позовні вимоги обґрунтовуванні тим, що з 1996 року позивач став проживати з відповідачкою у цивільному шлюбі без реєстрації цивільного стану.

28 лютого 2004 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис №34. Від шлюбу дітей не мають. 01 жовтня 2018 року рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми шлюб між ними розірвано.

З 1 січня 2004 р. на правовому рівні закріплено існування інституту цивільного шлюбу як відносин жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими. Правовий статус майна, набутого особами в цивільному шлюбі, є таким самим, як і правовий статус майна подружжя, - спільна сумісна власність. Відповідно до норм законодавства поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, відбувається згідно з положенням гл.8 СК. Таким чином, поділ майна осіб, які перебувають у цивільному шлюбі, повністю прирівняний до поділу майна подружжя, яке офіційно оформило свої стосунки. Про це свідчать положення ст. ст. 70, 74 СК України.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: і) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.

Отже, позивач з відповідачкою став проживати з 1996 року у цивільному шлюбу і вести спільне господарство. 24.09.2002р., коли вони переїхали на постійне місце проживання в м. Очаків, ними був придбаний житловий будинок. за договором купівлі - продажу №1727, власником житлового будинку стала відповідачка. Відразу після купівлі будинку позивач приступив до його ремонту та виготовлення нових будівель та споруд, так як він був в такому стані, що проживати в ньому було не дуже комфортно. Крім того, вони збудували будівлі та споруди для прийому в літній сезон відпочиваючих і тим самим отримання допоміжного заробітку. Це свідчить про те, що придбаний будинок в результаті сумісної господарської діяльності був переобладнаний для отримання доходів в результаті сумісної праці. Тому спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає розподілу, або виділення частки із майна.

Зазначено вище майно не може бути відокремлено, але позивач має право на виділення частки і отримати його вартість. Житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №1034971 від 18.07.2003 року за ОСОБА_3 по договору купівлі - продажу №1727 від 24.09.2002 року було зареєстровано: А-1 будинок з саману; Б літня кухня з саману; Г - бесідка з дерева; Д,Е,И сараї з дерев; Ж сарай з каменю; 3 сарай з цегли; К - вбиральня з цегли; 1,2,3 споруди. Загальна вартість об`єктів нерухомості складала 11292 грн.

Проживаючи разом з ОСОБА_3 у шлюбі, позивач збудував на подвір`ї 5 одиниць: будинки для відпочиваючих, літню кухню, душ, альтанку, утеплив та облицював житловий будинок, провів ремонт внутрішніх приміщень житлового будинку, збудував паркан.

У відповідності з адвокатським запитом №01 від 04.01.2019 року( за договором на виконання робіт з технічної інвентаризації) були проведені поточні інвентаризаційної - оцінювальні роботи на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами обстеження встановлені наступні показники: А-1 будинок з саману, цегла; Б літня кухня з саману, цегли; Г бесідка з дерева з обшивкою; К вбиральня з цегли; Л душ; М літня кухня з шиферу; Н навіс з цегли; О літні кімнати з цегли; П бесідка обшивка; Р літні кімнати з цегли; 1,2,3 споруди. Загальна вартість об`єктів нерухомості складала 283 844.00 грн.

З наведеного вбачається, що за час шлюбу житловий будинок і господарські будівлі та споруди були відремонтовані і збудовані нові і в цілому вартість нерухомого майна в декілька разів підвищена.

Посилаючись на ч.1, 2,4 ст.71 СК України,ч.3 ст. 183, ст. ст.364, 365 ЦК України позивач просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 з інвентаризаційною вартістю 283844 грн. та виділити частку із майна, що є у спільній сумісній власності та застосувати виплату компенсації її вартості.

18 травня 2021 року позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати об`єктами спільної часткової власності будівлі та споруди, зазначені в технічному паспорті під літ. Л - душ (2003 рік); літ М - літня кухня ( 2004 рік); літ. Е - навіс (2004 рік); літ. О - літні кімнати (2006 рік); літ. П - бесідка (2004 рік); літ. Р - літні кімнати (2003 рік), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити йому 1/2 частку із майна, що є у спільній частковій власності та застосувати виплату компенсації її вартості; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності - відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач через свого представника - адвоката Афенді В.П. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду від 17 серпня 2021 року та ухвалите нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі зазначив обставини, викладені в позовній заяві, щодо придбання спірного житлового будинку та здійснення переобладнань в ньому, а також будівництва на подвір`ї будинків для відпочиваючих, літньої кухні, душу, альтанки, паркану.

Крім того, акцентував увагу на тому, що після придбання житлового будинку ОСОБА_3 та за даними технічного паспорту було побудовано: літ. Л - душ (2003 рік); літ М- літня кухня ( 2004 рік);літ. Е - навіс (2004 рік); літ. 0 - літні кімнати (2006 рік); літ. П - і бесідка (2004 рік); літ. Р - літні кімнати (2003 рік).

За відомостями Очаківської районної філії КП ММ БТІ від 01 лютого 2019 року будівлі під літ М, О, Р значаться як самовільно збудовані. Проте в судовому засіданні відповідачка підтвердила, що самовільні забудови зареєстровані у законному порядку.

Для встановлення точного розміру поліпшення майна у зрівнянні із станом на час купівлі житлового будинку та визначення частки позивача у спільній частковій власності була призначена та проведена будівельна - технічна експертиза. Загальна вартість збудованих будівель та споруд складає 215584 грн. За проведення будівельної технічної експертизи позивачем сплачено 7000,00 грн.

На думку апелянта суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що споруди, позначені літерами Л - душ; Н - навіс; П - бесідка відносяться до господарських будівель та споруд, які за рішенням суду разом з будинком визнані особистою власністю відповідачки, а споруди: літери М - літня кухня, О - кімнати, Р - кімнати збудовані самочинно.

Так, відповідно до інформації державного реєстру речових прав та нерухомого майна зазначені вище самовільні забудови зареєстровані 13.02.2020 року і на час прийняття рішення суду не являлися об`єктами самозабудови. Отже апелянт вважає, що право власності на ці об`єкти зареєстровано в реєстрі і тому вони є об`єктами спільної сумісної власності подружжя і підлягають розподілу.

Від представника відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду у цивільній справі №483/325/20 від 17 серпня 2021 року законне та обґрунтоване, в процесі розгляду цивільної справи суд першої інстанції не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права. Натомість апеляційна скарга позивача на вищезазначене рішення не відповідає дійсним обставинам, які підтверджені доказами, дослідженими у порядку, встановленому ЦПК України, а тому не підлягає задоволенню, оскільки у вересні 2019 року позивач вже звертався до відповідачки з позовом, предметом якого був поділ спільного майна подружжя. У листопаді 2019 року ОСОБА_3 зверталась до ОСОБА_2 з зустрічним позовом про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю. Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 листопада 2019 року вказані позови були об`єднані в одне провадження за № 483/1605/19, провадження №2/483/643/2019.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року у тій справі первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково та виділено у власність певне майно, в решті позовних вимог відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено повністю, яким в тому числі визнано об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 05.05.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року скасовано в частині стягнення витрат по сплаті судового збору та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Витрати, понесені ОСОБА_3 по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 768 грн. 40 коп., компенсовано за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. В іншій частині зазначене рішення залишено без змін.

Вказане рішення на даний час не скасоване і є чинним. Копію рішення Очаківського міськрайонного суду від 20 лютого 2020р., що набрало законної сили 05 травня 2020 року стороною відповідача було долучено до матеріалів справи під час розгляду даної справи.

Таким чином, рішеннями Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року та від 17 серпня 2021 року та постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 травня 2020 року встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки був придбаний нею 24 вересня 2002 року за договором купівлі-продажу за її особисті кошти до укладення шлюбу та зареєстрований на її ім`я 18 липня 2003 року. Усі поліпшення та побудова нових будівель та споруд відбулися за два роки, тобто, до укладення шлюбу 28 лютого 2004 року, а саме протягом 2002 та 2003 років і проводились за її власний кошт, а в позивача грошей не було, оскільки він ніде не працював і вказані обставини позивач ніколи не заперечував, що також встановлено судом. Таким чином спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами є особистою приватною власністю ОСОБА_3 і поділу не підлягає.

Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Технічний паспорт на житловий будинок було виготовлено 19 грудня 2012 року на ім`я ОСОБА_3 , як власника, і містить характеристики будинку, допоміжних будівель і споруд, зазначених у техпаспорті: житловий будинок - А-1, 1959 року побудови; літня кухня - Б, 1947 року побудови; бесідка - Г, 2000 року побудови; вбиральня - К, 1983 року побудови; душ - Л, 2003 року побудови; літня кухня - М, 2004 року побудови; навіс - Н, 2004 року побудови; л/кімнати - О. 2006 року побудови; бесідка П. 2004 року побудови: л/кімнати - Р, 2003 року побудови; споруди №1,2, №1 (дата побудови не визначена).

Судом першої інстанції також встановлено, що споруди: душ - Л, навіс - Н та бесідка - П не належать до самозабудови згідно постанови КМУ № 406 від 07.06.2017 року та відносяться до господарських будівель та споруд та за рішенням суду разом з будинком визнані особистою власністю відповідачки.

При цьому, в технічному паспорті, що був наданий суду стороною позивача, зазначено, що літня кухня - М 2004 (рік), господарська будівля - О (2006 рік) та господарська будівля - Р (2003 рік) збудовані самочинно, надана позивачем разом з позовом довідка про результати технічної інвентаризації вказаного житлового будинку, проведеної Очаківською районною, філією Комунального підприємства Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації також містить інформацію в примітках про те, що самовільно збудовані: літня кухня «М», літні кімнати «О», літні кімнати «Р».

Доказів, що вказані об`єкти були введені в експлуатацію згідно вимог законодавства, не надано.

Після уточнення позовних вимог позивач просив визнати об`єктами спільної часткової власності будівлі та споруди зазначені в технічному паспорті: Л - душ (2003 рік) - за рішенням суду власність ОСОБА_3 літ М - літня кухня ( 2004 рік); літ. Е - навіс (2004 рік) - навісу під такою літерою взагалі немає в технічному паспорті, а якщо мався на увазі навіс під ліг. Н (2004 рік), то за рішенням суду це власність ОСОБА_3 літ. О - літні кімнати (2006 рік); літ. П - бесідка (2004 рік) - за рішенням суду власність ОСОБА_3 літ. Р - літні кімнати (2003 рік) та просив виділити йому 1/2 частку із майна, що є у спільній частковій власності та застосувати виплату компенсації її вартості.

При цьому будівлі Л, Н та П як зазначено вище за рішенням суду являються особистою приватною власністю ОСОБА_3 . Залишаються будівлі М, О та Р , які не можуть бути об`єктами ні спільної сумісної, ні спільної часткової власності.

Також відповідачка зазначає, що позивач у належному їй будинку не зареєстрований та ніколи не був зареєстрований. Місце реєстрації у його паспорті значиться м. Суми, де він у власності має нерухомість, що отримана ним у спадок після померлих батьків, та яка, відповідно, є його особистою приватною власністю, куди він і вкладав отримані під час шлюбу кошти, а зараз здає її квартирантам, від чого отримує дохід, отримуючи при цьому субсидію від держави.

Тому на підставі викладеного, відповідачка вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні представник відповідачки не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у 2019 році позивач звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив зокрема визнати спільним майном подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 вартістю 282844 грн., здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити ОСОБА_2 Ѕ частку вказаного житлового будинку.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.02.2020 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано спільним майном подружжя наступне майно: холодильник "DELFA" -DBF-180" вартістю 5000 грн., газову плиту "NORD 501" - 1600 грн., меблеву стінку - 2300 грн., диван та 2 крісла - 1300 грн., конвектор газовий - 1900 грн., холодильник FR-240 - 2300 грн., платяну шафу - 1400 грн., дриль ударну ДУ-800, вартістю 400 грн. всього на суму 16200 грн. Розділене спільне майно подружжя та виділено у власність ОСОБА_2 - холодильник "DELFA" -DBF-180" вартістю 5000 грн., диван та 2 крісла - вартістю 1300 грн., платяну шафу - вартістю 1400 грн., дриль ударну ДУ-800 - вартістю 400 грн., всього на загальну суму 8100 грн. У іншій частині позову відмовлено.

Крім того, задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю та, зокрема, визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 05.05.2020 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , та рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року скасовано в частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 768 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Витрати, понесені ОСОБА_3 по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 768 грн. 40 коп., компенсовано за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. В іншій частині зазначене рішення залишено без змін (а.с.76-80).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У позові позивач просив визнати об`єктами спільної часткової власності будівлі та споруди зазначені в технічному паспорті під літерами: літ. Л - душ; літ М - літня кухня; літ. Е - навіс; літ. О - літні кімнати; літ. П - бесідка; літ. Р - літні кімнати, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити йому 1/2 частку із майна, що є у спільній частковій власності та застосувати виплату компенсації її вартості.

Як вбачається з вищевказаного рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.02.2020, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 . Згідно копії технічного паспорту на вищевказаний будинок, до господарських будівель та споруд відносяться: Б - літня кухня; Г - бесідка; К - вбиральня; Л - душ; Н - навіс; Р.О - господарські будівлі; П - бесідка; М - літня кухня; № 2 - водоколонка; № 3 - огорожа; № 1 - замощення та зазначено, що літня кухня - літ. М, господарська будівля - літ. О, та господарська будівля літ. Р - збудовані самочинно. Душ "Л", навіс "Н", бесідка "П" не належать до самозабудови згідно постанови КМУ № 406 від 07.06.2017 року.

Таким чином, споруди, позначені літерами: Л - душ, Н - навіс, П - бесідка відносяться до господарських будівель та споруд та за рішенням суду разом з будинком визнані особистою власністю відповідачки.

Споруди: літ М - літня кухня, літ О - кімнати, літ. - Р кімнати збудовані самочинно.

Відповідно до ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого

майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Доказів, що вказані об`єкти були введені в експлуатацію згідно вимог законодавства, не надано.Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що споруди: літня кухня - літ. М, кімнати - літ О. та кімнати - літ. Р. не можуть бути визнані об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання об`єктами спільної сумісної власності будівель та споруд задоволенню не підлягає.

Також, враховуючи, що вимога позивача про виділення йому Ѕ частки майна, що є у спільній частковій власності та застосування виплати компенсації її вартості є похідними від вимоги про визнання права спільної сумісної власності, то суд першої інстанції в цій частині також відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, проте підстави, викладені в рішення суду для такого висновку не в повній мірі відповідають як матеріалам справи, так і законодавству яке регулює спірні правовідносини, виходячи з наступного.

Колегія суддів, виходячи з приписів ст. 82 ЦПК України погоджується з тим, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки це встановлено рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року та постановою Миколаївського апеляційного суду від 05.05.2020 року.

Зазначеними рішеннями судів встановлено, що спірний будинок 24 вересня 2002р. було придбано за особисті кошти ОСОБА_3 . Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 вересня 2002 року, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_6 цілий житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, який складається з позначеною на плані літ. А-1- житловий будинок, житлова площа 27.30кв.м, до якого примикають літ. Б- літня кухня, літ. Г- бесідка, літ. Д, Е, Ж, З, И - сараї, літ. К - вбиральня, та споруди. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1034819 від 18 липня 2003 року, право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 12 квітня 2007р. відповідачка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0292га для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку з господарськими спорудами. Шлюб між сторонами було укладено 28 лютого 2004р. Виходячи з положень ст. 24 КпШС України та аналогічних положень, які містяться в ст. 57 СК України, а також положень ст. 62 СК України, проаналізувавши встановлені обставини у справі, суди дійшли висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами істотність збільшення за час шлюбу внаслідок його трудових та грошових затрат вартості придбаного ОСОБА_3 за договором купівля- продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , а тому він не може бути визнаним об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому предметом дослідження були житловий будинок разом з усіма господарськими будівлями та спорудами, зазначеними як в договорі купівлі- продажу та технічному паспорті на спірний будинок станом на 19 грудня 2012р., так і в довідці про результати технічної інвентаризації вказаного житлового будинку, проведеної Очаківською районною філією КП ММБТІ, від 01 лютого 2019р.

Згідно технічного паспорту на спірний будинок станом на 19 грудня 2012р. до складу спірного домоволодіння входили: літ. А-1 будинок з саману, цегли, житловою площею 27.30кв.м побудований в 1959 році, літ. Б - літня кухня з саману (1947 рік); літ. Г - бесідка (2000 рік); літ. К - вбиральня (1983 рік); літ. Л - душ (2003 рік); літ. М - літня кухня (2004 рік); літ. Н - навіс (2004 рік); літ. О - літні кімнати (2006 рік); літ. П - бесідка (2004 рік); літ. Р - літні кімнати (2003 рік) Тобто після придбання житлового будинку було побудовано літ. Л - душ (2003 рік); літ. М - літня кухня (2004 рік); літ. Н - навіс (2004 рік); літ. О - літні кімнати (2006 рік); літ. П - бесідка (2004 рік); літ. Р - літні кімнати (2003 рік). При цьому за відомостями Очаківської районної філії Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 01 лютого 2019 року будівлі під літ. М, О, Р зазначені як самовільно збудовані.

Тому будівлі під літ. М, О, Р як самовільно збудовані, не були предметом розподілу між сторонами за справою № 483/1605/19.

Всі інші господарчі споруди та будівлі разом з житловим будинком були визнані судами особистою приватною власністю ОСОБА_3 як складові домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 .

За такого доводи апеляційної скарги щодо не згоди з висновками суду першої інстанції про те, що споруди, позначені літерами Л - душ; Н - навіс; П - бесідка відносяться до господарських будівель та споруд, які за рішенням суду разом з житловим будинком визнані особистою власністю відповідачки, є необґрунтованими.

Проте, приймаючи рішення, яке є предметом перегляду у даній справі, суд першої інстанції, не дав належної правової оцінки тому, що господарські споруди: літери М - літня кухня, О - кімнати, Р - кімнати на час прийняття рішення та звернення позивача з позовом у даній справі вже не мали статусу самочинно збудованих, оскільки відповідно до інформації державного реєстру речових прав та нерухомого майна від 18.02.2020р. (а. с. 190) зазначені вище споруди були зареєстровані 13.02.2020 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданої Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області 28.11.2019р. серія та номер МК64.

За такого суд помилково в рішенні суду, яке переглядається, зазначив, що вони є самочинно збудованими, і саме з цих підстав дійшов висновку, що вони не можуть бути предметом поділу між подружжям.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями згідно ч. ч ст. 381 ЦК України є садибою (домоволодінням).

Сама по собі реєстрація в Державному реєстрі житлового будинку разом з оновленими підсобними будівлями і спорудами, яка відбулася 13.02.2020 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданої Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області 28.11.2019р., не змінює правового статусу господарських споруд під літерами М,О та Р, які за своїм правовим значенням є складовими будинку, його приналежністю, що узгоджується також з роз`ясненнями, викладеними в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», про те, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Слід також зазначити, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Як убачається з Витягу з Державного реєстру речових прав споруди під літерами О та Р зареєстровані як господарські будівлі, а споруда під літерою М- як літня кухня.

Отже зазначені господарські будівлі та споруди не є самостійними об`єктами права власності та не можуть перебувати у власності окремо від будинку. Доказів реєстрації літньої кухні (літер М), кімнат (літер О), кімнат(літер Р) як самостійних об`єктів власності в Державному реєстрі суду надано не було.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В той же час, майно, набуте дружиною, чоловіком до шлюбу, згідно ст. 57 СК України є їх особистою приватною власністю. Статтею 24 КпШС України також передбачалося, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. 58 СК України дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

Як убачається зі змісту уточненої позовної заяви позивач посилається на те, що спірні господарські будівлі та споруди були збудовані після придбання житлового будинку відповідачкою в вересні 2002р., але під час спільного проживання сторін однією сім`єю, як до, так і після реєстрації шлюбу, що разом з ремонтом житлового будинку та інших господарських споруд призвело до збільшення вартості нерухомого майна в декілька разів.

Згідно ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст. 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

При посиланні на вимоги ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Під час розгляду справи № 483/1605/19 судами було встановлено, що всі поліпшення у житловому будинку та будівництво спірних господарських будівель та споруд вчинені за рахунок коштів власника майна, що позивач не довів належними та допустимими доказами істотність збільшення за час шлюбу внаслідок його трудових та грошових затрат вартості придбаного ОСОБА_3 за договором купівля- продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , а тому не визнали його разом з господарськими будівлями та спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу приписів ст. 82 ЦПК України ці обставини не потребують доказування у даній справі. Не надав таких доказів позивач також під час розгляду даної справи.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності та врахувавши те, що за рішеннями Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року та Миколаївського апеляційного суду від 05.05.2020 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 визнаний особистою приватною власністю ОСОБА_3 , а літня кухня (літер М), кімнати (літер О), кімнати(літер Р) відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю до основної речі - будинку, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для визнання літньої кухні (літер М), кімнат (літер О), кімнат(літер Р) об`єктами спільної часткової власності сторін окремо від житлового будинку, складовими якого вони є.

За такого, не підлягає задоволенню також вимога позивача про виділення йому Ѕ частки майна, що є у спільній частковій власності та застосування виплати компенсації її вартості, як похідної вимоги від вимоги про визнання літньої кухні (літер М), кімнат (літер О), кімнат(літер Р) об`єктами спільної часткової власності сторін, у задоволення якої апеляційний суд вважає необхідним відмовити.

Таким чином, хоча суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, але при цьому припустився порушення норм матеріального права та вимог процесуального закону стосовно повного та всебічного встановлення обставин справи, рішення суду в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 серпня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.