Справа № 466/3193/21 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/2451/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року в складі судді Невойта П.С. у справі за позовом Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

встановив:

У квітні 2021 року позивач Департамент освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення коштів, просив стягнути з відповідача виплачені кошти по безробіттю у розмірі 27648,19 гривень та судовий збір.

Вимоги обґрунтовує тим, що 10.10.2016 ОСОБА_1 прийнятий на посаду головного спеціаліста відділу професійної освіти, координації діяльності вищих навчальних закладів і науки управління дошкільної, загальної середньої, професійної освіти, соціального захисту, позашкільної та виховної роботи, координації діяльності вищих навчальних закладів і науки в департаменті освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації. 18.06.2020 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади відповідно до наказу від 17.06.2020 №03-12/15.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 ОСОБА_1 поновлено на роботі.

На виконання рішення від 05.10.2020 ОСОБА_1 поновлено на рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу інновацій, дистанційного навчання, координації діяльності навчальних закладів вищої освіти і науки, професійної освіти управління інновацій, дистанційного навчання, координації діяльності закладів вищої освіти і науки, професійної освіти, планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку і звітності з 19.06.2020, на час відсутності основного працівника у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на умовах строкового трудового договору та виплачено заробітну плату за один місяць в розмірі 9045,00 грн. відповідно до наказу від 02.12.2020 №03-12/60.

Позивач звернувся у Львівський міський центр зайнятості із запитом щодо надання інформації про суму коштів виплачених ОСОБА_1 за період перебування на обліку з 03.07.2020 до 11.10.2020. За інформацією центру зайнятості сума призначеної та виплаченої допомоги по безробіттю з 03.07.2020 по 11.10.2020 становить 27648,19 гривень.

Оскільки ОСОБА_1 не повідомив Департамент освіти і науки ЛОДА про виплату по безробіттю, тому немає права на отримання подвійної виплати (середнього заробітку та допомоги по безробіттю), добровільно кошти не повертає, позивач змушений звернутися до суду за захистом свого права. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року у задоволенні позову Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач Департамент освіти і науки Львівської обласної адміністрації, вважає рішення незаконним та необгрунтованим.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018, справа № 902/291/17, оскільки у такій інший предмет спору (правовідносини) та різні суб`єкти.

Покликаючись на норми Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, зазначає, що відповідач перебував з 03.07.2020 до 11.10.2020 на обліку у Львівському міському центрі зайнятості, як безробітний, однак не надав центру своєї трудової книжки для внесення відповідного запису.

Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 не надав Львівському міському центру зайнятості трудової книжки для внесення записів, а в подальшому скрив такий факт від роботодавця та Львівського окружного адміністративного суду, під час розгляду справи № 380/5750/20.

Вважає, що відповідач отримав подвійну оплату за один період часу, оскільки йому було виплачено середній заробіток на підставі рішення суду та виплачено допомогу з безробіття.

Такі виплати на користь відповідача у подвійному розмірі за той самий період часу є несправедливим відносно інших працівників.

Звертає увагу на те, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю, які працівник мав в цей час.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу зменшується на суму допомоги по безробіттю, яку отримав працівник.

У разі неврахування в оплаті за час вимушеного прогулу допомоги по безробіттю, ця сума коштів для поновленого на роботі працівника є переплатою.

Стверджує, що переплата на користь ОСОБА_1 коштів спричинена його недобросовісними діями, а саме введенням в оману Львівський окружний адміністративний суд під час розгляду справи, роботодавця та центр зайнятості.

Покликаючись на положення ст. 1212 ЦК України, зазначає, що ст. 1215 ЦК України не може бути застосована у спірних правовідносинах.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

30.08.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому останній покликаючись на вимогу Львівського міського центру зайнятості повернути Департаменту освіти і науки ЛОДА у п`ятнадцятиденний термін з часу отримання повідомлення кошти у відповідній сумі, яка виплачена як допомога по безробіттю та інші обставини у спірних правовідносинах, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення надмірно виплачених коштів, сумарний розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що законом встановлено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому, суд зазначив, що позивачем не надано доказів умисного невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків та зловживання ними, як і доказів перерахування Львівському міському центру зайнятості суму призначеної та виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю з 03.07.2020 по 11.10.2020 у розмірі 27648,19 гривень, тому безпідставними є доводи позивача щодо необхідності стягнення зазначених коштів, як зайво виплачених, безпосередньо з безробітного.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить із такого.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що 10.10.2016 ОСОБА_1 прийнятий на посаду головного спеціаліста відділу професійної освіти, координації діяльності вищих навчальних закладів і науки управління дошкільної, загальної середньої, професійної освіти, соціального захисту, позашкільної та виховної роботи, координації діяльності вищих навчальних закладів і науки в департаменті освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації.

18.06.2020 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до наказу від 17.06.2020 № 03-12/15.

Згідно Наказу від 17.06.2020 №03-12/15 «Про звільнення ОСОБА_1 » підставою звільнення відповідача з 18.06.2020 з посади головного спеціаліста відділу професійної освіти, координації діяльності вищих навчальних закладів і науки управління дошкільної, загальної середньої, професійної освіти, соціального захисту, позашкільної та виховної роботи, координації діяльності вищих навчальних закладів і науки Департаменту, була незгода на проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.202, справа № 380/5750/20 позов ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 17.06.2020 №03-12/15 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу професійної освіти, координації діяльності вищих навчальних закладів і науки управління дошкільної, загальної середньої, професійної освіти, соціального захисту, позашкільної та виховної роботи, координації діяльності вищих навчальних закладів і науки Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації або на рівнозначній посаді з 18.06.2020.

Стягнуто із Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.06.2020 по 05.10.2020 в розмірі 34 371 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 9 045 грн звернуто до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 апеляційну скаргу Департаменту освіти і науки ЛОДА залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі №380/5750/20 без змін.

На виконання рішення від 05.10.2020 ОСОБА_1 поновлено на рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу інновацій, дистанційного навчання, координації діяльності навчальних закладів вищої освіти і науки, професійної освіти управління інновацій, дистанційного навчання, координації діяльності закладів вищої освіти і науки, професійної освіти, планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку і звітності з 19.06.2020, на час відсутності основного працівника у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на умовах строкового трудового договору та виплачено заробітну плату за один місяць в розмірі 9045,00 грн. відповідно до наказу від 02.12.2020 № 03-12/60.

Звертаючись із позовними вимогами Департамент освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації зазначає, що за інформацією центру зайнятості сума призначеної та виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю з 03.07.2020 по 11.10.2020 становить 27648,19 гривень. Оскільки відповідач не повідомив Департамент освіти і науки ЛОДА про виплату по безробіттю, він немає права на отримання подвійної виплати (середнього заробітку та допомоги по безробіттю), однак добровільно кошти не повертає, тому просив стягнути такі у примусовому порядку.

Заперечення стосовно позовних вимог зі сторони відповідача зводяться до того, що законні підстави для повернення отриманих ним коштів, позивачем не наведено.

Зважаючи на те, що позовною вимогою у даному спорі є стягнення коштів, які слідуючи вимогам позивача, відповідач набув безпідставно, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про порушення, на думку апелянта, допущені у процесі надання відповідачу статусу безробітного, зокрема ненадання Львівському міському центру зайнятості трудової книжки для внесення записів, оскільки такі не входять у предмет доказування у даній справі.

Більше того, усі доводи позивача стосовно неправильного, на його думку, нарахування судом середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 18.06.2020 по 05.10.2020 в розмірі 34 371 грн., можуть бути предметом перевірки та підставою оскарження такого рішення виключно в межах відповідної процедури (юрисдикції), на підставі належно оформленої та поданої скарги.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Статтею 46 Конституції України гарантується право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як на правову підставу позовних вимог Департамент освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації покликається на ст. 1212 ЦК України, ЗУ «Про зайнятість населення» і ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Так, дійсно спеціальним законом, який визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття є ЗУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

У п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Аналогічна позиція щодо стягнення виплаченої допомоги по безробіттю з роботодавця міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №902/291/17.

Отже саме на позивача, як на роботодавця, покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Колегія суддів розділяє позицію відповідача в цьому контексті та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо безпідставності посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018, справа № 902/291/17, у зв`язку з різними у такій предмета спору (правовідносини) та суб`єктів, оскільки така правова позиція зазначена в світлі права Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішення суду та відповідного обов`язку роботодавця, з чим останній не погоджується.

Не може залишитися поза увагою апеляційного суду і те, що у разі відсутності порушень трудових прав відповідача зі сторони позивача, факти яких встановлено судовими рішеннями, спірних правовідносин (тобто тих, які, з врахуванням принципу диспозитивності є предметом даного спору), як і відповідних обов`язків, які виникли в наслідок таких, могло б не бути.

Як зазначає відповідач, він повідомив Львівський міський центр зайнятості про рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 та 11.10.2020 знятий з обліку, як безробітний.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Колегія суддів погоджується з тим, що покликання позивача на ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», є необґрунтованими, оскільки суду не надано доказів умисного невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків та зловживання ними, а отже безпідставними є доводи позивача щодо необхідності стягнення зазначених коштів, як зайво виплачених, безпосередньо з безробітного.

Стаття 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи зі змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому.

Така правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка є обов`язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Враховуючи те, що відносини, які склалися між сторонами не є договірними, до цих правовідносин можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, кошти можуть бути стягнуті, як безпідставно набуті.

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Статтею 1213 ЦК України встановлено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

В свою чергу, статтею 1215 ЦК України передбачено, яке безпідставно набуте майно, не підлягає поверненню, а саме: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; та інше майно, якщо це встановлено законом.

Аналіз статей 1212-1215 ЦК України дає підстави для висновку, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений висновок міститься і в постанові Верховного Суду України, прийнятої у справі №6-91цс14 від 02 липня 2014 року.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 отримував допомогу по безробіттю по 11.10.2020, в той час як рішення про поновлення його на роботі було прийнято 05.10.2020, про що він повідомив центр зайнятості, що вбачається із листа останнього та свідчить про те, що на час винесення наказу про поновлення на роботі, допомоги по безробіттю останній не отримував, виключаючи одночасно безпідставність та недобросовісність набуття відповідачем відповідних коштів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених частиною третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та статею 1212 ЦК України, для стягнення з відповідача виплаченої йому допомоги по безробіттю, що свідчить про законність оскаржуваного рішення та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії» (постанова від 05.02.2018 року в справі № 556/1231/17).

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту недобросовісного отримання відповідачем відповідних коштів.

Не впливає на висновок суду і покликання на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу зменшується на суму допомоги по безробіттю, яку отримав працівник, оскільки роз`яснення, наведені у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» про необхідність врахування виплаченої вихідної допомоги та допомоги по безробіттю при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та зменшення на розмір цих допомог суми, що підлягає стягненню, стосувався практики застосування ч. 3 ст. 117 КЗпП України, якою передбачалось зменшення компенсації на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи, однак ця норма права Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20 грудня 2005 року виключена з КЗпП України, й відповідно на спірні правовідносини не поширюється.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 листопада 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк