Справа № 481/1351/21
Провадж.№ 2/481/359/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

02 грудня 2021 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Васильченко Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Асмолової Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 26.12.1979 року вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .Відповідач ОСОБА_2 , який доводиться їй сином,зареєстрований в її будинку та в спірному житлі не проживає тривалий час, що підтверджується актом обстеження фактичного не проживання Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області. Досудове врегулювання спору неможливе у зв`язку з тим, що їй невідоме місце проживання та перебування відповідача. Реєстрація відповідача в будинку позивачки порушує її права на розпорядження житлом, яке перебуває виключно у її власності. Крім цього, виникають труднощі в отриманні субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування її житловим будинком.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти проведення судом заочного розгляду справи. Зазначила, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно, належним чином повідомлений про слухання справи, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи без його участі на адресу суду не подав.

За таких обставин суд постановив провести, на підставі вимог ст.281 ЦПК України, заочний розгляд справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, тому відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до копії договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Миколаївської області Е. Соколовою 26 грудня 1979 року та зареєстрованого в реєстрі за №2013, встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 13, 14).

Також судом встановлено та підтверджується копією будинкової книги, що 13.03.1993 року у спірному житловому будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 (а.с. 10, 11).

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному житлі з 2009 року. Це підтверджується обставинами та відомостями, які містяться в Акті обстеження фактичного не проживання, виданого Новобузькою міською радою Миколаївської області від 28 вересня 2021 року, який складено комісією в складі спеціалістів Новобузької міської ради в присутності свідків, та згідно якого встановлено, що ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , зареєстрований, але не проживає за даною адресою з 2009 року (а.с. 12).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, за правилом ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Скориставшись своїм правом, позивач просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

В п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як наголошено в ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за наймачем протягом шести місяців.

Обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у спірному жилому приміщенні відповідно до ст. 71 ЖК УРСР понад визначені строки, судом не встановлено.

Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що відповідач ОСОБА_2 обрав собі інше місце проживання, спірне житло залишив і в ньому не проживає понад встановлений законом термін без поважних причин, не сплачує витрати на утримання будинку; позивач, як власник житла, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

На стягненні з відповідача судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній не наполягав, а тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 258, 263-265, 268, 280, 284 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, при поданні відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Наталя ВАСИЛЬЧЕНКО