Провадження № 22-ц/812/2056/21 Суддя першої інстанції Тустановський А.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 листопада 2021 року м. Миколаїв Справа № 472/949/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Бондаренко Т.З.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , на заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Тустановського А.О., в залі судового засідання в смт. Веселинове, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики.

Вимоги свого позову мотивувала тим, що 12 вересня 2017 року вона позичила для власних потреб ОСОБА_1 3 500 дол. США, що еквівалентно 98 000 грн, які останній зобов`язався повернути до 12 жовтня 2017 року, про що надав письмову розписку 12 вересня 2017 року.

17 жовтня 2017 року вона позичила для власних потреб ОСОБА_1 100 000 грн, які останній зобов`язався повернути до 17 жовтня 2019 року, про що надав письмову розписку 17 жовтня 2017 року.

До вказаного строку відповідач борг по вказаним розпискам не повернув. На зв`язок з нею не виходить, причину неповернення грошей не повідомляє.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь на підставі розписки від 12 вересня 2017 року борг у сумі 3 500 дол. США, що еквівалентно 98 000 грн. та відповідно до розписки від 17 жовтня 2017 року борг у сумі 100 000 грн.

Заочним рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договорами позики від 12 вересня 2017 року та від 17 жовтня 2017 в загальній сумі 191 000 грн та судові витрати в сумі 1 910 грн.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд цього заочного рішення.

Рішення суду мотивоване тим, що наявні в матеріалах справи розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й, відповідно, свідчать про існування між сторонами саме ряду укладених договорів позики та є доказом не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошових сум позичальнику.

Разом з тим позивач у позовній заяві не навела обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача на її користь боргу за договором позики від 12 вересня 2017 року у сумі більшій, а ніж зазначено у розписці, а саме у сумі 98 000 грн, тоді як у розписці відповідач вказує суму боргу в розмірі 91 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відповідач не був повідомлений про судове засідання належним чином (в порядку передбаченому статтями 128-130 ЦПК України), оскільки ані судові повістки, ані будь-які інші повідомлення про день, час та місце судового засідання йому не надходили. Повідомлення суду про судове засідання носило суто формальний характер (повідомлення через оголошення, опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України та направлення за адресою судової кореспонденції, яка повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «Адресат не проживає») і не було доведено до відома особі, якій адресовано, у скаржника не було реальної можливості дізнатися про судовий розгляд справи. Слід зауважити, що судом не було вжито всіх належних заходів задля належного вручення повістки. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи. За такого відповідач був позбавлений права на судовий захист, можливості взяти участь у судовому розгляді справи, подати суду відзив на позов з доказами, які б доводили переконливість його доводів та заперечень проти позову.

Жодних грошових коштів за договорами позики від 12 вересня 2017 року та 17 жовтня 2017 року скаржник не отримував. Син відповідача орендував автомобіль. Внаслідок експлуатації транспортного засобу, він потребував ремонту. Оскільки його сину погрожували та здійснювали щодо нього насильницькі дії, скаржник переймаючись за життя та здоров`я сина вимушений був сплачувати грошові кошти на ремонт автомобіля. Гарантуючи виплату грошових коштів, написав розписки. Слід звернути увагу суду, що сума заборгованості не відповідає дійсності та є занадто завищеною, адже раніше відповідач вже сплатив позивачу майже 40 000 грн. на виконання своїх грошових зобов`язань. Позивач з її чоловіком застосували постійний психологічний тиск на відповідача та членів його родини, а також зловживаючи своїми правами обманним шляхом примусили відповідача написати другу розписку замість першої та не повернули відповідачу написану ним першу розписку.

Також підтвердження факту передачі коштів скаржнику позивачем не надано, факт психологічного тиску на відповідача та членів його родини з боку чоловіка позивача було зафіксовано в 2018 році Миколаївським РУП ГУНП в Миколаївській області та може бути підтверджений свідками, які особисто були учасниками даних подій. До того ж чоловік позивача являється слухачем у даній справі та будучи присутнім в залі судового засідання 09 вересня 2021 року під час чергового судового засідання з розгляду заяви про перегляд заочного рішення висловив погрози щодо здійснення протиправних дій по відношенню до членів родини відповідача, що було зафіксовано звукозаписом фіксації судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс 19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Правом надати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг для власних потреб 3 500 дол. США, що еквівалентно 91 000 грн, та зобов`язався повернути зазначену суму грошей. Підтвердженням цього договору є розписка про отримання грошей за підписом позичальника. В договорі строк повернення боргу зазначений до 12 жовтня 2017 року. В цій розписці передбачено залогове майно та пеня за прострочення зобов`язання.

17 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг для власних потреб 100 000 грн, та зобов`язався повернути зазначену суму грошей. Підтвердженням цього договору є розписка про отримання грошей за підписом позичальника. В договорі строк повернення боргу зазначений до 17 жовтня 2017 року.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 , посилалась на те, що зазначені в розписках суми боргу відповідач не повернув.

В свою чергу, ОСОБА_1 , оскільки справа розглянута без його участі, в заяві про перегляд заочного рішення з позовними вимогами не погодився та вважав, що сума заборгованості не відповідає дійсності та є занадто завищеною, оскільки він раніше сплатив позивачу майже 45 000 грн на виконання своїх грошових зобов`язань. В апеляційній скарзі також заявлені вимоги не визнав, заперечивши факт укладення договорів позики та отримання таких коштів, однак стверджуючи, що сплатив відповідачу 40 000 грн в рахунок боргу. Натомість зазначає, що розписки написані під психологічним тиском позивача та її чоловіка, яка мала грошові претензії до його сина.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин колегія суддів вважає, що надані відповідачем розписки про отримання грошей підтверджують укладення між сторонами договорів позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_3 , а позичальником ОСОБА_1 . При цьому останній не заперечував, що власноручно писав вказані розписки.

Доводи скаржника про те, що розписка фактично є безгрошовою, написана ним під тиском позивач та інших осіб у зв`язку із наявністю зобов`язань у сина відповідача, а тому спірні правовідносини не були борговими у розумінні статті 1046 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

За змістом положень статей 12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судами у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України).

Відтак враховуючи, що принцип диспозитивності цивільного судочинства не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення позову, ОСОБА_1 будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності договорів позики та передачі на їх виконання грошових коштів ні суду першої інстанції при зверненні із заявою про скасування заочного рішення, ні суду апеляційної інстанції не надав. Також не було заявлено клопотань про витребування таких доказів.

Водночас Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі N 2-383/2010 (провадження N 14-308цс18) вказала, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Водночас згідно з частиною 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Зазначені договори позики, якими визначені всі умови надання та повернення позики, у судовому порядку не оспорювалися, тобто на час розгляду даної цивільної справи були чинними.

Відповідачем не надано також жодних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про факт психологічного тиску на відповідача та членів його родини з боку чоловіка позивача, який за твердження скаржника було зафіксовано в 2018 році Миколаївським РУП ГУНП в Миколаївській області, тому вони є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Таким чином, належних доказів того, що він підписав розписки про отримання коштів, як зобов`язання відшкодувати позивачу збитки, ОСОБА_1 ні суду першої, ні апеляційному суду не надано. Проте за доводами відповідача він сплатив ОСОБА_3 частину боргу, тобто визнав свої боргові зобов`язання та частково почав виконувати. Разом з тим не надав відповідних доказів, які підтверджували б суму повернутих коштів. В заяві про перегляд заочного рішення відповідачем зазначається сума повернутих коштів у розмірі 45 000 грн, за аргументами скарги 40 000 грн.

Натомість ОСОБА_3 доведено достатніми доказами наявність договірних відносин, факт передачі коштів в борг, що є підставою для захисту її права та стягнення коштів.

Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним. Як встановлено, зазначені договори позики за своєю формою та змістом відповідають вимогам закону щодо договорів позики, відповідач з позовом про їх недійсність не звертався, отже зазначені договори в силу статті 204 ЦК України є правомірними, а відтак породжують права та обов`язки сторін за цими договорами.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дотримався практики застосування норм права, зазначену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції досліджував надані сторонами докази на підтвердження як факту укладення договору та змісту умов договору, так і факту отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Посилання скаржника на те, що відповідач не був повідомлений судом належним чином (в порядку передбаченому статтями 128-130 ЦПК України) про розгляд справи, тобто судом першої інстанції не було вжито всіх належних заходів задля належного вручення повістки не є прийнятними, оскільки суд апеляційної інстанції враховує наступне.

За змістом статей 128, 130 ЦПК України судові виклики учасників справи здійснюються судовими повістками, які направляються рекомендованим листом з повідомленням про вручення фізичним особам, які не мають статус підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та вручаються їм під розписку.

Матеріалами справи встановлено, що при надходженні позовної заяви до суду, було зроблено запит до Катериніської сільської ради про підтвердження реєстрації місця проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . У відповіді на запит виконавчий комітет цієї сільської ради підтвердив реєстрацію відповідача у встановленому законом порядку за даною адресою, проте зазначив, що ОСОБА_1 там не проживає.

Надіслані судом першої інстанції через засоби поштового зв`язку процесуальні документи та повістки про виклик до суду на визначені дати, а саме на 6 та 23 жовтня, на 4 та 11 листопада 2020 року, поверталися на адресу суду з поміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», проте зазначення такої причини вважається належним повідомленням особи.

Суду першої інстанції не було відомо ні адреса, за якою фактично проживав відповідач, ні його місце роботи, ні електронна адреса відповідача, ні інші засобу зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. За таких обставин суд першої інстанції відповідно до приписів частини 11 статті 128 ЦПК України викликав відповідача через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Таким чином суд першої інстанції щодо повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи діяв відповідно до вимог процесуального закону.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що був позбавлений права на участь у судовому розгляді справи, подати суду відзив на позов з доказами, які б доводили переконливість його доводів та заперечень проти позову.

Проте в заяві про перегляд заочного рішення та в доводах апеляційної скарги відповідач та його представник, не посилалися і не надавали доказів, визначених статтями 76,77 ЦПК України, які б підтверджували їх заперечення проти позову, хоча це є процесуальним обов`язком відповідача, а також не заявляли будь-яких клопотань щодо витребування таких доказів та долучення їх до справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник Костенко Сергій Олександрович, залишити без задоволення, а заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Т.З. Бондаренко

Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.