Справа № 128/980/19
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2021 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Літневської А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні правом власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні правом власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що 23.06.2017 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; того ж дня паво власності на вказаний будинок зареєстровано за позивачем.

В даному житловому будинку зареєстрована попередній власник - ОСОБА_2 та її донька, ОСОБА_3 , відповідачі по справі.

У березні 2015 року відповідачі добровільно виселелись з будинку, який належить позивачу та на даний момент фактично проживають за іншою адресою в АДРЕСА_2 .

Оскільки відповідачі добровільно не бажають знятися з реєстрації в будинку, який на праві власності належить позивачу, ОСОБА_1 звертається до суду позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком.

На вказану позовну заяву представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Білошкурським О.В. надано відзив, в якому сторона відповідача позов не визнає, заперечує щодо його задоволення, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, яке може бути захищене в інший, передбачений законом спосіб, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом про виселення відповідачів з наданням іншого житлового приміщення, а не шляхом визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Так, 21.06.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку. При укладенні даного договору продавцем мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто, виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Вказаний будинок був набутий продавцем під час реалізації предмета іпотеки, продавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її співвласників разом із членами сім`ї.

Продавець - ОСОБА_4 при реалізації предмета іпотеки мала виконати вимоги ЖК УРСР в частині виселення мешканців з реалізованого майна з наданням їм іншого житлового приміщення, що зроблено не було. Таким чином новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне його інформування щодо мешканців будинку та про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Крім цього, позивач зазначає, що нібито відповідачі у березні 2015 року добровільно висилились зі спірного будинку та на даний момент проживають за іншою адресою. Повідомляючи такі дані позивач вводить суд в оману, адже йому достовірно відомо, що в провадженні Вінницького районного суду знаходилась цивільна справа № 128/3957/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні вказаним будинком шляхом її вселення, де ОСОБА_1 був залучений в якості співвідповідача. Даний позов був поданий з тих підстав, що Горошинській проти її волі чинилися перешкоди з боку ОСОБА_5 у користуванні будинком по АДРЕСА_1 . На час подачі відзиву дана справа знаходиться в провадженні касаційного цивільного суду.

За наведених обставин представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В судове засідання 29.11.2021 року представник позивача ОСОБА_6 не з`явився, надіслав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити.

Будучи присутнім в попередніх судових засіданнях представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, мотивуючи їх обставинами, викладеними в ній, просив позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Білошкурський О.В. в судове засідання 29.11.2021 року не з`явилися, попередньо представником надано суду заяву, в якій представник просить справу розглянути у відсутність сторони відповідача та відмовити в позові з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Будучи присутнім в попередніх судових засіданнях представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Білошкурський О.В. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, заперечував щодо їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 достеменно знаючи про наявність судової справи, в якій вона являється відповідачем, в судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам, судом повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи згідно положень п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, за адресою місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Крім того, учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається, на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://court.gov.ua/fair/.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України» зазначив, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторони відповідачів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено по справі, на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 23.06.2017 року (т. 1 а.с. 10 - 13) ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з господарською будівлею та спорудами АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (т.1 а.с.14), власником будинку АДРЕСА_1 являється ОСОБА_1 .

Згідно довідки Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області № 1385/08-01 від 10.04.2019 року (т.1 а.с. 15) в будинку, який належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , крім нього, зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с. 17-18) відповідач ОСОБА_2 являється власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 .

Матеріалами справи також встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23.04.2021 року, ухваленим в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 «про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна в натурі», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в позові ОСОБА_2 - відмовлено, оскільки нерухоме майно не належать на праві власності ОСОБА_5 , а відтак судом не встановлено підстав для визнання такого нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , його поділу та визнання за ОСОБА_2 1/2 частики даного нерухомого майна. Предметом спору в даній справі, в тому числі, був будинок АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 3 - 7).

Як вбачається з постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 року, у жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 12 квітня 2005 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2012 року розірвано, проте спільне проживання між ними не припинено, і 12 квітня 2013 року вони знову зареєстрували шлюб, який 28 жовтня 2014 року розірвано. За час перебування у шлюбі вона разом із ОСОБА_5 придбали земельну ділянку та збудували на ній житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою вона зареєстрована. Після розірвання шлюбу 28 жовтня 2014 року вона продовжувала проживати у вказаному будинку разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 16 квітня 2015 року поїхала працювати і була відсутня протягом трьох місяців. Після повернення в липні 2015 року, мала намір повернутися у будинок для постійного проживання, але ОСОБА_5 почав чинити їй перешкоди у доступі до будинку, що полягали у тому, що він зачинив усі двері, не впускав її у будинок, вимагав покинути територію будинку, погрожував охоронною службою та визвав охорону. Про те, що вона не мала змоги потрапити у будинок складено акт про недопуск до місця проживання та реєстрації від 30 липня 2015 року. Зазначає, що для вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні будинком та своїм майном, відразу ж звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом перешкоджання колишнім чоловіком у користуванні майном. Незважаючи на її неодноразові звернення, ОСОБА_5 продовжує перешкоджати їй користуватися житловим приміщенням. У зв`язку з цим вона змушена тимчасово проживати у своєї матері ОСОБА_11 .

Посилаючись на викладене, позивач просила вселити її до будинку АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_5 не перешкоджати їй користуватися будинком.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 до будинку АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не є власником (співвласником) та/або членом сім`ї ОСОБА_1 , який є власником спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, а також не надано суду доказів виникнення між ними правовідносин, що надають право ОСОБА_2 на користування спірним житловим приміщенням, а у ОСОБА_1 виник обов`язок надати позивачу вказане житлове приміщення для проживання. Таким чином, із набуттям права власності на спірне майно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 втратила право користування жилим приміщенням, проте доказів набуття такого права щодо нового власника житлового приміщення позивачем суду не надано.

Вказана постанова розміщена на офіційному сайті «Судова влада України».

Встановленим в суді фактам відповідають правовідносини, що виникли із користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, права власності, захист права власності, які регулюються Житловим кодексом України, Цивільним кодексом України.

Згідно п.п. 1,3 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку зокрема, про те, що із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Оскільки в судовому засіданні встановлено той факт, що ОСОБА_2 не є власником (співвласником) та/або членом сім`ї ОСОБА_1 , який є власником спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, а також не надано суду доказів виникнення між ними правовідносин, що надають право ОСОБА_2 на користування спірним житловим приміщенням, а у ОСОБА_1 виник обов`язок надати позивачу вказане житлове приміщення для проживання, а позивач в зв`язку з реєстрацією відповідачів в будинку позбавлений повною мірою володіти, користуватись та розпоряджатися зазначеним вище будинком, чим обмежуються його права як власника згаданого об`єкта нерухомості, то суд задля захисту майнових прав позивача, забезпечення в повній мірі їх реалізації вважає за необхідне вимоги ОСОБА_1 задоволити шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09.12.1994 р.). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р.).

Такі висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі № 607/9865/16-ц.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 319, 346, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 76, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення виготовлено 08.12.2021.

Суддя О.І. Бондаренко