Дата документу 05.11.2021
Справа № 334/8442/21
Провадження № 2-о/334/238/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 05 листопада 2021 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжяу складі:

головуючого судді Коломаренко К.А.

при секретарі Фарзаєвій К.А.

за участі

заявника ОСОБА_1 (особисто)

заінтересованої особи ОСОБА_2 (особисто)

представника заяінтересованої особи адвоката Завгородньої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Просить видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладення на нього обов`язків: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців.

Заяву обґрунтовує тим, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_2 . Заінтересована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є братом її померлого чоловіка ОСОБА_3 та проживає за адресою : АДРЕСА_3 , ніде не працює. Зазначає, що потерпає від насильства зі сторони ОСОБА_2 вже протягом кількох років. Поведінка брата її померлого чоловіка негативно впливає на її здоров`я та працездатність. Після скандалів, сварок, образ та погроз з боку ОСОБА_2 , вона не можу належним чином виконувати свої професійні обов`язки. Вона неодноразово зверталася за захистом до правоохоронних органів, починаючи з 2020 року, проте, це не дало жодного результату. ОСОБА_2 не змінив своєї поведінки. Вказує, що ще при житті чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_2 налаштовував його проти неї та влаштовував бійки разом зі старшим братом ОСОБА_4 . В той час вона викликала неодноразово міліцію. Також вказує, що у вересні 2019 року ОСОБА_2 вчинив моральне та психологічне насильство відносно неї. Ображав нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, а саме вбивством та перераховував різні способи, та яким чином він буде це робити і на сам кінець зупинився на тому , що кине мене під автомобіль. Після таких образ та погроз з боку ОСОБА_2 , вона ледве доїхала до місця роботи та загубила свій пропуск, не може належним чином виконувати свої професійні обов`язки. 06.04.2020 року його син ОСОБА_5 змушував їх (заявника та її дітей) взяти кредит та заплатити їм за 1/4 частину квартири. За таких обставин 27.05.2019 року заявник звернулась до поліції із заявою про погрози фізичною розправою з боку ОСОБА_2 19.10.2021.року на судовому засіданні Запорізького апеляційного суду ОСОБА_2 та його адвокат Завгородня Вікторія Вікторовна звинувачували заявника в тому, що вона проживає в квартирі, користується квартирою та не є співвласником частини квартири. Вона не витримала такого тиску та впала і отримала тілесні пошкодження на носі та лівої руки. 28.10.2021 року ОСОБА_2 в смс-повідомленні її старшому синові погрожував прийти та зламати замок у вхідних дверях. З урахуванням викладеного вважає, що заява підлягає задоволенню.

В судовому засіданні заявник підтримала викладені в заяві вимоги.

Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник адвокат Завгородня В.В. просили відмовити в задоволенні заяви, зазначаючи, що викладені в ній обставини не відповідають фактичним обставинам справи. Заінтересована особа не є родичем заявника, вони проживають за різними адресами, а подібні зави ОСОБА_1 пов`язані з тим, що після смерті брата заінтересованої особи, колишнього чоловіка заявника, заінтересована особа здійснює захист своїх прав щодо спадкового майна - квартири, в якій проживає ОСОБА_1 . Надали суду копію рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 24.05.2019 року, роздруківку рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 12.05.2021.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, вивчивши матеріали справи в повному обсязі, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є рідним братом колишнього чоловіка ОСОБА_1 .

З наданих представником заінтересованої особи копій судових рішень вбачається, що рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 24.05.2019 у справі №334/2792/18 за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ј частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.05.2021 ОСОБА_2 усунуто перешкоди у праві володіння та користування майном (квартирою), шляхом вселення до квартири АДРЕСА_2 .

Пунктом 3 ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству`визначено, що під домашнім насильством розуміються діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п.п.6, 8 ч.1ст.1Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особою, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

За тлумаченням статті 3 Європейської Конвенції, Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення, про яке влада знала чи повинна була знати.

У рішенні Європейського Суду по справі Опуз проти Туреччини (Opuz v. Turkey, no. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі, та підкресливши відповідальність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації.

Суд проголосив, що нездатність держави захистити жінок від домашнього насильства порушує їх право на рівний захист перед законом, навіть за відсутності наміру такої дискримінації. У рішенні Європейського Суду по справі Б. проти республіки Молдова (п. 51), та інших справах Європейський Суд також вказує, що необхідно визначити, чи національна влада знала чи повинна була знати про насильство, від якого потерпала заявниця, та про загрозу повторного насильства, і у випадку якщо так, то чи були вжиті всі розумні заходи для її захисту та покарання винного.

Згідно з п.2 ч.1ст.24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до п.7ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до п. 4 ч. 2ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, серед яких: 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з частиною 4статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону №2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Разом з цим Верховний Суд 30 січня 2020 року ухвалив постанову, в якій вказано, що факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факту вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом спеціальних заходів.

Таким чином наявність у заявника претензій до заінтересованої особи щодо користування спірним майном та поділу речей не складає собою предмету спору за яким може бути видано обмежувальний припис, оскільки наявність таких спорів не свідчить про будь-яке насильство над заявником та його продовження.

Крім цього 06 лютого 2020 року Верховний Суд ухвалив постанову, в якій вказано, що спір між сторонами щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей або про поділ майна подружжя не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

У той же час згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) вказано, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Заявник наполягала на тому, що ОСОБА_2 неодноразово погрожував їй, проте доказів на підтвердження вказаного суду не надано. Натомість заявником надано документи, які стосуються її звернень до правоохоронних органів в 2012 році та листи, автора та адресата яких встановити неможливо.

Матеріали справи також не містять доказів того, що існують ризики настання тяжких або особливо тяжких наслідків домашнього насильства.

При цьому, будь-яких інших доказів, що підтверджують факт вчинення ОСОБА_2 дій, які можуть бути підставою для видачі судом обмежувального припису, матеріали справи станом на час її розгляду не містять та заявником не надано.

При цьому наявність у заявника претензій до заінтересованої особи щодо користування спірним майном не складає собою предмету спору, за яким може бути видано обмежувальний припис, оскільки наявність таких спорів не свідчить про будь-яке насильство над заявником та його продовження.

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису,суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального приписує заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19), 26 вересня 2019 року в справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19), від 17 червня 2020 року в справі № 509/2131/18 (провадження № 61-271св19), від 23 грудня 2020 року в справі № 753/17743/19 (провадження № 61-23053св19), від 24 лютого 2021 року в справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20).

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 фізичного чи психологічного насильства стосовно ОСОБА_1 у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність конфлікту між сторонами.

Оскільки ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд дійшов висновку про відсутність підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

В силу ч.3ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись п.п.6, 7,8 ч.1ст.1, п. 4 ч. 2 ст.26, п.2 ч.1 ст.24ЗаконуУкраїни «Про запобігання та протидію домашньому насильству» ст. ст. 12, 13, 60, 81, 141, 263, 265, 350-1-350-8 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави .

Визначення дати складання повного рішення -15.11.2021.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: Коломаренко К. А.