Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/341/21

Провадження №2/377/238/21

02 вересня 2021 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючої - судді Бабич Н.С., за участю секретаря судового засідання - Гуміної В.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

У С Т А Н О В И В:

10 червня 2021 до суду надійшла позовна заява, в якій позивач, посилаючись на ст. ст. 182, ч.1 ст. 192 СК України, просить зменшити розмір аліментів 4000 гривень, що стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Славутицького міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року по справі № 377/376/20 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , а саме встановити аліменти в розмірі ј частки усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26.07.2017 року позивач та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного відділу Головного територіального управління юстиції у Київській області, та вже деякий час проживають окремо. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого позивач відповідно до рішення Славутицького міського суду Київської області від 15.12.2020 року у справі № 377/376/20 сплачує аліменти у розмірі 4000 гривень. Наразі у позивача змінилися обставини і він не може сплачувати аліменти у такому розмірі, оскільки має на утриманні неповнолітню дитину від першого шлюбу, яка проживає разом з ним. Наявність на утриманні іншої неповнолітньої дитини позивач вважає підставою для зменшення аліментів в розмірі 4000 гривень, що стягуються з нього за рішенням суду на утримання сина ОСОБА_4 та встановлення аліментів в розмірі ј частки усіх видів заробітку позивача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Ухвалою судді від 09 липня 2021 року після виконання вимог, передбачених ч.6 ст.187 ЦПК України, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено судовий розгляд справи на 02 вересня 2021 року.

27 липня 2021 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. В заперечення позовних вимог зазначила, що наявність у позивача дочки від першого шлюбу не заважає йому виконувати обов`язок щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі 4000 гривень на утримання їхнього спільного сина ОСОБА_3 . Посилаючись на ст.182 СК України зазначила, що син ОСОБА_3 часто хворіє на захворювання, пов`язані з носом. Стан здоров`я у позивача нормальний, він має у власності автомобіль, земельну ділянку з будинком.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Суду пояснив, що не відмовляється сплачувати аліменти на утримання сина, проте може сплачувати у меншому розмірі, а саме в розмірі 2000 гривень або ј частину від його доходів. Підставами для зменшення розміру аліментів вважає: наявність у нього на утриманні неповнолітньої дочки від першого шлюбу; відсутність офіційного постійного місця роботи; до винесення судом рішення про стягнення з нього аліментів, він самостійно перераховував відповідачу кошти на банківську картку на утримання сина. При цьому пояснив, що протягом останніх шістнадцяти років він отримує дохід від надання послуг з фільтрування води, як фізична особа-підприємець він не зареєстрований, має у власності легковий автомобіль марки SKODA, державний номерний знак НОМЕР_1 , який придбав у 2010 році за 23000 доларів США, земельну ділянку, розміром 0,09 га, придбану у 2014 році, на якій у 2015 році він побудував будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та у 2016 році зареєстрував своє право власності на цей будинок. На час винесення судом рішення про стягнення з нього аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень він також не був офіційно працевлаштований та його дохід становив 10000-15000 гривень. З початку червня 2021 року його дохід зменшився та становить 8000-10000 гривень. Також зазначив, що має нормальний стан здоров`я, інших утриманців, крім дочки від першого шлюбу у нього не має.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Суду пояснила, що з 26.07.2017 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем, під час якого у них народився син ОСОБА_4 . З 28.08.2019 року вона із сином переїхала жити до своїх батьків та з того часу проживає окремо від позивача. На даний час на розгляді Славутицького міського суду перебуває позовна заява про розірвання шлюбу, яку подав позивач. Останній може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, що підтверджується рівнем його життя. Доказами, які вона додала до відзиву, підтверджується наявність у позивача на праві власності земельної ділянки, на якій побудований будинок, та автомобіля. Вважає, що у позивача є можливість утримувати обох дітей. На момент ухвалення судом рішення про стягнення з позивача аліментів відповідач офіційно не працювала та отримувала дохід від надання послуг репетитора з математики в розмірі близько 6000 гривень щомісячно, а також соціальну допомогу до досягнення дитиною трирічного віку в сумі 918 гривень, яку отримувала до кінця листопада 2020 року. З серпня 2021 року вона офіційно працевлаштувалася до відділення АТ «Приватбанк» та її заробітна плата становить 7000 гривень. Щомісячно вона здійснює витрати на оплату дитячого садку, розвиток сина, придбання йому одягу, оскільки він швидко росте, продуктів харчування. У зв`язку з тим, що син часто хворіє, вона систематично звертається за консультацією до лікаря - педіатра, здійснює суттєві витрати на придбання ліків.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 377/376/20, провадження № 2/377/207/20, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 26 липня 2017 року Броварським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 595, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, копію якого додано до позовної заяви та копія якого знаходиться в справі №377/376/20, оглянутої в судовому засіданні (а.с.4).

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є позивач, а матір`ю відповідач, що підтверджено свідоцтвом про його народження, копія якого додана до позовної заяви та копія якого знаходиться в справі №377/376/20, оглянутої в судовому засіданні (а.с.5).

Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року ( справа № 377/376/20), яке набрало законної сили 15 січня 2021 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень щомісяця, починаючи з 01 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, що знаходиться в справі № 377/376/20, оглянутої в судовому засіданні.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною другою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Як зазначено у статтях 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Як встановлено судом, після ухвалення Славутицьким міським судом Київської області 15 грудня 2020 року заочного рішення у справі № 377/376/20, яким стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень щомісяця, починаючи з 01 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, у платника аліментів сімейний стан не змінився.

Так, згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 26 липня 2017 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області позивач станом на час розгляду справи перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 28 лютого 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, копія якого долучена до матеріалів справи та оригінал оглянуто у судовому засіданні, позивач є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якої є ОСОБА_6 ( а. с. 16).

Як вбачається з відміток у паспорті позивача серії НОМЕР_4 , виданому Ватутинським РУ ГУ МВС України в м. Києві 18 лютого 1998 року, копія якого долучена до матеріалів справи, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 18.08.1992 року по теперішній час. 07.10.2006 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , прізвище якої після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 . На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2013 року шлюб з ОСОБА_6 розірвано ( а. с. 9-12).

На підтвердження факту проживання неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком, позивачем у справі, останній надав суду копію акту про фактичне проживання від 03 червня 2021 року, складеного мешканцями будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , в якому зазначено, що у квартирі АДРЕСА_4 вказаного будинку проживають ОСОБА_1 , зареєстрований в даній квартирі, та з 10.01.2015 року ОСОБА_5 - без реєстрації.

Таким чином, на момент ухвалення Славутицьким міським судом Київської області 15 грудня 2020 року заочного рішення у справі № 377/376/20, яким стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень щомісяця, починаючи з 01 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, у позивача вже була неповнолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як вбачається з матеріалів справи №377/376/20, оглянутої у судовому засіданні, та не спростовано позивачем, із заявою про перегляд вказаного заочного рішення ОСОБА_1 до суду не звертався.

Таким чином, доказів, які б свідчили про зміну сімейного стану позивача та відповідача суду не надано, а та обставина, що позивач має на утриманні неповнолітню дитину від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не може свідчити про погіршення матеріального стану позивача чи іншу зміну у його становищі, в якому він перебував станом на дату ухвалення Славутицьким міським судом Київської області 15 грудня 2020 року заочного рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень, починаючи з 01 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, тому що позивач не довів погіршення його матеріального стану внаслідок наявності вказаної обставини.

Крім того, утримання однієї дитини не може впливати на розмір аліментів на утримання іншої дитини. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19.

У судовому засіданні позивач як на підставу зменшення розміру аліментів послався також на те, що він до ухвалення 15 грудня 2020 року Славутицьким міським судом Київської області заочного рішення у справі №377/376/20 добровільно надавав відповідачу шляхом перерахування на її банківську картку матеріальну допомогу на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відповідач у судовому засіданні не заперечувала.

Проаналізувавши доводи позивача в цій частині, суд зазначає, що наведена позивачем обставина не може бути підставою для зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача за вказаним рішенням суду на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень, починаючи з 01 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки не підтверджує погіршення, а відтак зміну матеріального стану позивача.

На підтвердження матеріального стану позивача, а саме наявності у нього на праві власності земельної ділянки та легкового автомобіля, разом з відзивом відповідач надала суду витяг (скріншот) зі сторінки сайту пошукової системи OpenData.ua за ідентифікаційним номером позивача НОМЕР_5 , на якому зображено: інформацію з Публічної кадастрової карти України за посиланням map.land.gov.ua про земельну ділянку з кадастровим номером :01:075:0100, тип власності якої - приватна, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), площа 0,0904 га; легковий автомобіль чорного кольору марки «SKODA OCTAVIA А5», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ».

У судовому засіданні позивач не заперечував проти повідомлених відповідачем зазначених обставин, та підтвердив наявність у нього на праві власності майна, відомості про яке відображені на вказаному витягу (скріншоті).

Доказів на підтвердження отримуваних доходів позивач та відповідач не надали.

Як вбачається з матеріалів справи № 377/376/20, оглянутої в судовому засіданні, суд, ухвалюючи 15 грудня 2020 року заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виходив з того, що ОСОБА_1 офіційно не працює, займається обслуговуванням та встановленням фільтрів для води в м.Києві.

Докази щодо доходу ОСОБА_1 , позивача, та ОСОБА_2 , відповідача, у матеріалах справи №377/376/20 відсутні.

У судовому засіданні відповідач пояснила, що ОСОБА_3 , син позивача та відповідача, часто хворіє, у зв`язку з чим відповідач систематично звертається за консультацією до лікаря - педіатра за наданням необхідної медичної допомоги, придбає ліки, що потребує суттєвих витрат. Зазначені обставини підтверджені копіями сторінок з амбулаторної карти дитини про результати огляду, оригінали яких були оглянуті у судовому засіданні.

Доказів про зміну стану здоров`я позивач та відповідач не надали.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

За таких обставин, виходячи з інтересів дитини, яка є неповнолітньою і не в змозі сама себе утримувати, обов`язок батьків забезпечувати належний рівень життя своїй дитині, розмір витрат на її утримання та стан її здоров`я, досліджені в судовому засіданні обставини, передбачені ст.192 СК України, суд вважає, що відсутні підстави для зміни розміру аліментів, визначених заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року ( справа № 377/376/20).

Крім того, як вбачається з позовної заяви, яку позивач підтримав у судовому засіданні, він просить зменшити розмір аліментів 4000 гривень, що стягуються з нього на підставі рішення Славутицького міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року по справі №377/376/20 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , а саме встановити аліменти в розмірі ј частки з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Однак, необхідно зазначити, що формулюючи позовні вимоги саме таким чином, позивач фактично просить змінити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, а саме з твердої грошової суми 4000 гривень на визначення аліментів у частці в розмірі ј всіх видів його доходів.

Проте, частиною третьою статті 181 СК України в редакції Закону № 2037- VIII від 17.05.2017 року, передбачено, що спосіб стягнення аліментів, визначений за рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

З урахуванням наведеного, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 142 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, то судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Славутицький міський суд Київської області. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 .

Повне рішення суду складено 07 вересня 2021 року.

Суддя Н. С. Бабич