ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/291/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2021 року, яке ухвалено суддею Ступаком С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 28 вересня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про реституцію визнання договору позики від 21.11.2002 року, який вчинено зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під психологічним впливом та умисного введення в обману по відношенню до ОСОБА_1 , недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 21.11.2002 року під впливом умисного введення його в оману зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності угоди та замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди що укладається, підписаного наміру договору позики на суму 9 600 доларів США, та те що 5 400 доларів США це проценти за вкладені кошти в коптильний цех до 21.11.2002 року, а не живі гроші в борг. При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинили психологічний вплив на нього, з метою спонукання його до укладення угоди, та неправдиво сформували уявлення наслідків підписаного договору позики від 21.11.2002 року, де вони обіцяли йому, що буде завершальна дія нотаріальне засвідчення, але якщо він буде вагатися, то вони можливо і змінять своє рішення, щодо передачі коптильного цеху у його управління без сторонніх осіб, і передадуть іншій особі, і тому з 20.06.2003 року договір оренди коптильного цеху на території КП «Хладон» вони можуть скласти на іншу особу. По суті наміру договору позики від 21.11.2002 року, де ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без попереднього обговорення викликали його з паспортом та ідентифікаційним кодом до приміщення нотаріуса, та у коридорі під психологічним впливом, сформувавши неправдиве уявлення наслідків, запропонували самостійно стати власником бізнесу коптильного цеху, та надали без обговорення вже готову форму договору позики у трьох примірниках, де вже були їх підписи.

Позивач стверджує, що 21.11.2002 року він та відповідачі по справі підписали чернетку наміру договору позики, яка не була спрямована саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на реальне настання наслідків, вони ввели його в оману, а потім навели наклеп та обмовили, що передали йому в борг 15 000,00 доларів США, а він нібито взяв ці кошти та зник. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме 21.11.2002 року, шляхом обману обіцяли позивачу, що цей договір позики надає йому повноваження бути самостійним керівником коптильного цеху без втручання сторонніх осіб, таким чином це намір, а не вже виконана юридично-правова дія, і за своєю природою не є договором позики та постійно спонукали його вірити їм на слово. До чернетки наміру договору позики від 21.11.2002 року, за наполяганням позивача, тоді між ними була така домовленість, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали протягом місяця внести доповнення чи додаток зі змінами та розтлумачення суми 15000,00 доларів США. Доповнення мало містити, що 9600 доларів США це еквівалент вкладених коштів у будівництво, реконструкцію коптильного цеху та набування майна, обладнання, в тому числі автомобіля ВАЗ -21023 та інші витрати на коптильний цех та повернення суми 9600 доларів США до 01.01.2004 року, а 5400 доларів США це проценти за вкладені грошові кошти у коптильний цех у сумі 9600 доларів США, та повернення процентів до 01.01.2006 року. При цьому засновники та співвласники коптильного цеху ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зупиняють будь-яке втручання у діяльність коптильного цеху, забирають з коптильного цеху всіх своїх знайомих та близьких їм людей.

Однак, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , після підписання чернетки щодо наміру договору позики, 21.11.2002 року відсторонили позивача від управління коптильним цехом, управління передоручили своїм близьким та знайомим, не дотримались умови внесення додатку-доповнення до наміру угоди від 21.11.2002 року та змін з переліком майна, яке переходить у його власність з майном коптильного цеху, в тому числі і автомобіль ВАЗ 21023, що дорівнює загальній сумі еквівалентній 9600 доларів США. Позивач у позові зазначає, що все майно, автомобіль та великі суми грошей коптильного цеху, які він залишив їм, під управлінням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були привласнено і вказаним майном та кошти вони користуються і на сьогодні.

07 жовтня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики, укладеного 21.11.2002 року з ОСОБА_1 , недійсним на підставі ст.ст. 6, 57, 162 ЦК УРСР (1963 року), та повернути борг у розмірі 15 000 доларів США, станом на 07.03.2003 року. З метою забезпечення вказаного позову, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також звернулись до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 . Ухвалою суду від 07 жовтня 2003 року, з метою забезпечення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо визнання укладеного договору займу від 21.11.2002 року на суму 79 950 грн. (15 000 доларів США) з ОСОБА_1 недійсним, накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 .

26 грудня 2003 року, до початку судового процесу у кримінальній справі №58031047, Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу прийнято до розгляду заявлене клопотання адвоката Головко В.А. та ОСОБА_3 ОСОБА_4 , та йому було вручено позовну заяву, щодо вимоги повернення боргу 15 000 доларів США згідно договору позики від 21.11.2003 року та повернення боргу у розмірі 30 000,00 грн., моральної школи у розмірі 20 000,00 грн.

27.02.2004 року Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу винесено ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без розгляду.

Отже, звернувшись до суду 07 жовтня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 односторонньо, більш як за два роки до повного виконання договору, зупинили виконання зобов`язань, яких самі ж ніколи не збиралися дотримуватися. Не тільки відсторонили від коптильного цеху, привласнили гроші, забрали майно, автомобіль з коптильного цеху та ще й забрали єдине його житло. У той час, як вони мали звернутися з клопотанням про накладення арешту на предмет спору коптильний цех, обладнання, автомобіль, але все це вже було у їхній власності.

Аналогічний позов подано до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу 22 грудня 2003 року. Судові рішення у цих справах ще не були прийняті, а 01 липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості 15 000 доларів США, які нібито було передано ними ОСОБА_1 21 листопада 2002 року.

Не зважаючи на те, що суддя мав відмовити у відкритті провадження з зазначених підстав, проте провадження у справі було відкрито. Однак, 03.04.2009 року провадження у справі було закрито, з тих підстав, що 07 жовтня 2003 року та 01 липня 2006 року у судах розглядалися спори з одними і тими сторонами, з того самого предмету та з тих самих підстав.

У зв`язку з чим, відносно суддів Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, за наслідками грубих порушень процесуальних та матеріальних прав, Службою безпеки України 15.06.2018 року внесено відомості до ЄРДР за №0000043 щодо вчинення ними кримінального правопорушення за ознаками ст.375 КК України.

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є замовниками кримінальної справи №58031047 відносно нього за ст.190 КК України, яка 16 лютого 2006 року закрита Генеральною прокуратурою за відсутністю складу злочину. У той час, як він вважає, що була відсутня подія вчинення ним злочину.

Відповідно до Повідомлення прокурора Криворізької міської прокуратури №1 від 20 листопада 2019 року кримінальну справу №58031047 знищено, що він вважає незаконним, оскільки не виконано судові рішення, які набрали законної сили (ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.01.2005р. та постанови Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 11.11.2005р.), не знято арешти з майна, не вжито заходів впливу, що призвели до тяжких наслідків для всіх членів його сім`ї тощо.

По суті зазначене повідомлення про знищення кримінальної справи органами НП України, надає йому підстави вважати, що перебіг позовної давності розпочався саме з 21.11.2019 року, з тих підстав, що позовна заява ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 від 22.12.2003 року по суті ще не розглядалася та рішення судом, прокурором, слідчим ще не прийнято.

Посилаючись на викладене, просив суд: визнати, що договір позики від 21.11.2002 року, який вчинено зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під психологічним впливом та умисного введення в оману по відношенню до ОСОБА_1 недійсним, майно коптильного цеху, активи, автомобіль, грошові кошти коптильного цеха, проект реконструкції цеха, що було привласнено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як власниками, має так і залишитися за ними та розпорядження ними на свій розсуд, та відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути позивачу ОСОБА_1 15 000 доларів США у гривнях за курсом НБУ на день ухвалення судового рішення, щодо Реституції визнання договору позики недійсним, які вони отримали від ОСОБА_1 , згідно платіжного доручення №2107 від 29.10.2012 року на користь ОСОБА_2 перераховано у розмірі 800,00 грн., згідно платіжного доручення №2105 від 29.10.2012 року на користь ОСОБА_2 перераховано у розмірі 44 039,79 грн., згідно платіжного доручення №2106 від 29.10.2012 року на користь ОСОБА_3 перераховано у розмірі 44039,79 грн. Зазначені перерахування на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відбувалося за розрахунками судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Міхеєвої В.Ю. від 15.09.2008 року у справі №2-57а/08-1.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, застосування закону, який не підлягав застосуванню, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд застосував положення ЦК України, який набрав чинності у 2004 році, тоді як договір позики було укладено 21 листопада 2002 року за чинності ЦК УРСР 1963 року. При цьому, відповідність правочину положенням ЦК УРСР 1963 року суд не перевіряв. Зазначає, що на момент укладення договору іноземна валюта, як предмет позики, не могла використовуватися, а тому відповідний договір суперечить вимогам закону та є недійсним.

Судом не було враховано пояснення позивача про те, що договір позики від 21 листопада 2002 року є чернеткою та не завірений нотаріально, а висновок суду про те, що його копія зберігається у нотаріуса є помилковим та не ґрунтується на матеріалах справи.

Судом не було взято до уваги, що кошти вкладалися в коптильний цех, знання, підготовку персоналу та відкриття виробництва на умовах простого товариства за участю ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для розподілу прибутку, тобто відсутнє боргове зобов`язання та обов`язок повернення коштів.

Також зазначає, що відповідачі поводяться недобросовісно, їх поведінка є суперечливою та, будучи обізнаними про судовий розгляд, вони проігнорували судові виклики та у судове засідання не з`явилися.

Крім того, вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо преюдиційності судового рішення у справі №22-10227/2007, адже обставин щодо дійсної природи договору ніхто не встановлював.

Також, позивач зазначає, що суд першої інстанції залишив без розгляду його клопотання про витребування з архіву суду цивільних справ №2/425/2004, №2-57а/08 та №2-31/09.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, позивач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 20 червня 2002 року між Комунальним підприємством «Хладон», в особі директора Лещенко В.І., та СПД ОСОБА_1 укладено Договір оренди приміщення №16 ( т.1 а.с.63).

29 жовтня 2002 року Головним державним санітарним лікарем Центрально-Міського району м. Кривого Рогу Грузіним І.І. видано Висновок №27 на початок роботи рибопереробного цеху ОСОБА_1 та дозволено початок роботи підприємства - рибопереробного цеху з 30.10.2002 року (т.1 а.с. 64).

Відповідно до наданого рукописного тексу, за підписом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 сплачено проектувальнику ОСОБА_6 за проект коптильного цеху 100 доларів США, а 200 доларів США передав ОСОБА_7 , коли отримав їх від ОСОБА_3 (т.1 а.с.66).

21 листопада 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з іншої сторони, був укладений Договір позики. Відповідно до п.1 вказаного Договору, ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в рівних частинах у кожного, 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США зі строком виплати боргу: 9600 (дев`ять тисяч шістсот) доларів США, в рівних частинах кожному, боржник повинен повернути до першого січня дві тисячі четвертого року, а залишок у розмірі 5400 (п`ять тисяч чотириста) доларів США до першого січня дві тисячі шостого року. Відповідно до п.6 Договору, вказаний договір складено та підписано у трьох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Панченко А.А. (т.1 а.с.23).

22 грудня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися з цивільним позовом до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в рамках розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_8 за ч.4 ст.190 КК України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_1 (т.1 а.с.30).

07 жовтня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним. У вказаній позовній заяві ОСОБА_3 та ОСОБА_8 просили суд, в порядку забезпечення позову, накласти арешт на квартиру, що належить ОСОБА_8 та розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.24-25).

07 жовтня 2003 року суддею Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Огняник О.І,. з метою забезпечення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.28).

10 жовтня 2003 року слідчим СУ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області старшим лейтенантом міліції Перцевою Н.А. винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого в рамках матеріалів кримінальної справи №58031047 ОСОБА_1 в скоєнні злочині, передбаченого ч.4 ст.190 КК Україн. (т.1 а.с.161).

28 жовтня 2003 року прокурором міста Кривого Рогу Кравець В.Р. затверджено обвинувальний висновок по кримінальній справі №580310047 за обвинуваченням ОСОБА_1 в скоєні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України (т.1 а.с.162).

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Огняник О.І. від 27 лютого 2004 року зупинено провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним до розгляду кримінальної справи Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу відносно ОСОБА_1 (т.1 а.с.31).

19 квітня 2004 року помічником прокурора м. Кривого Рогу Дахном А.Ю. винесено постанову про відмову в частині пред`явлення обвинувачення в суді по кримінальній справі №58031047 за обвинуваченням ОСОБА_1 в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України (т.1 а.с.50-51).

11 листопада 2005 року постановою судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ч.4 ст.190 КК України повернуто прокурору міста Кривого Рогу для здійснення додаткового досудового розслідування (т.1 а.с.60-61).

Помічник прокурора м. Кривого Рогу Дахно А.Ю. звернувся з апеляційною скаргою на постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 11 листопада 2005 року (т.1, а.с.56).

Постановою колегії суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2005 року апеляційну скаргу прокурора та потерпілих ОСОБА_3 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2005 року - залишено без змін (т.1 а.с.58-59).

Відповідно до Листа, вих. №04/2/1-17608-05 від 22.02.2006 року, за підписом прокурора відділу нагляду за додержанням законів органів внутрішніх справ при провадженні досудового слідства Генеральної прокуратури України Косовського М.С. вбачається, що Генеральною прокуратурою України 16.02.2006 року кримінальну справу №58031047 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинення злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України закрито на підставі п.2 ч.6 КПК України, за відсутністю складу злочину (т.1, а.с.62).

Відповідно до долучених до матеріалів справи копії накладених від 01.04.2003 року та від 05.03.2003 року, ПП Решетило 01.04.2003 року сплачено 200 грн. ПП ОСОБА_9 , ПП ОСОБА_10 05.03.2003 року сплачено 3894,69 грн. ПП ОСОБА_11 (т.1 а.с.67, 69).

01 липня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних (т.1 а.с.33).

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2006 року зупинено провадження по справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних до вирішення питання по розгляду справи за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним (т.1 а.с.36).

20 жовтня 2006 року представник ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 вересня 2006 року про зупинення провадження по справі (т.1 а.с.40-41).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2007 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задоволено та ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2006 року про зупинення провадження по справі скасовано, справу направлено до районного суду для розгляду по суті (т.1 а.с.42).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в сумі 102 405, 43 грн., по 51 202,72 грн. кожному. Вирішено питання щодо стягнення понесених судових витрат. Предметом розгляду вказаної справи був договір позики від 21 листопада 2002 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з іншої сторони. Відповідно до довідки на копії вказаного рішення суду від 15 вересня 2008 року, без зазначення дати її складання, рішення не набрало законної сили (т.1, а.с.43-45).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 квітня 2009 року прийнято відмову позивача ОСОБА_2 від позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійним. Провадження по справі закрито (т.1 а.с.46).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір був укладений під впливом психологічного тиску та умисного обману зі сторони кредиторів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позивних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, в редакції 2003 року, до правовідносин, які виникли до 01.01.2004 року застосовуються норми ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Оскільки, оспорюваний позивачем Договір позики укладено 21 листопада 2002 року, до правовідносин слід застосовувати норми ЦК Української РСР (в редакції Закону від 1963 року), який діяв на час їх виникнення, й доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо помилкового застосування судом першої інстанції до правовідносин сторін норм ЦК України, в редакції 2003 року, є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Згідно статті 374 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року).

Стаття 57 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року, визначає, що угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску, або обману, з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним чи психологічним тиском або обманом, і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі №3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів про те, що з боку інших учасників договору ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) щодо нього чинився психологічний тиск та умисний обман щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Доводи ОСОБА_1 про те, що фактично між сторонами не укладався договір позики та кошти вкладалися в коптильний цех, знання, підготовку персоналу та відкриття виробництва на умовах простого товариства за участю ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для розподілу прибутку, тобто відсутнє боргове зобов`язання та обов`язок повернення коштів, колегією суддів не приймаються, оскільки в оспорюваному Договорі, підписаному ОСОБА_1 , який не оспорює справжність свого підпису, сторони зазначили, що « ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в рівних частинах у кожного, 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США за строком виплати боргу: 9600 (дев`ять тисяч шістсот) доларів США, в рівних частинах кожному, боржник повинен повернути до першого січня дві тисячі четвертого року, а залишок у розмірі 5400 (п`ять тисяч чотириста) доларів США до першого січня дві тисячі шостого року», тобто у договорі сторонами визначено саме боргове зобов`язання та покладено на позичальника ОСОБА_1 обов`язок з повернення позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано пояснення позивача про те, що Договір позики від 21 листопада 2002 року є чернеткою та не завірений нотаріально, а висновок суду про те, що його копія зберігається у нотаріуса є помилковим та не ґрунтується на матеріалах справи, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки, за положеннями статті 375 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року, договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі, й такі вимоги сторонами правочину дотримано, а нотаріальне посвідчення цього Договору не є обов`язковим.

При цьому, у пункті 6 цього Договору зазначено, що вказаний договір складено та підписано у трьох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Панченко А.А. (т.1 а.с.23), однак відсутність відомостей щодо нотаріального посвідчення цього правочину не тягне за собою його недійсність.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору іноземна валюта, як предмет позики, не могла використовуватися, а тому відповідний договір суперечить вимогам закону та є недійсним, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року, передбачалось, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 169 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року, грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, визначення при укладенні договору позики грошового еквіваленту цих зобов`язань в іноземній валюті законом не заборонено.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі N 6-29цс12.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство також не містить.

На час укладання договору позики, тобто 21 листопада 2002 року, стаття 80 КК Української РСР та стаття 162 КУпАП визначали незаконними виключно операції щодо купівлі, продажу, обміну, використання валютних цінностей, як засобу платежу або застави.

Угода з передаванням у позику валютних цінностей не є суспільно небезпечним діянням і не суперечить інтересам держави і суспільства, як про це стверджує позивач у касаційній скарзі.

Чинне законодавство на час укладення оспорюваного договору позики не передбачало заборони надання у позику валютних цінностей, зокрема іноземної валюти, а отже (за принципом здійснення цивільних прав "дозволено все, що не заборонено законом") дозволяло укладення договору позики іноземної валюти.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив без розгляду його клопотання про витребування з архіву суду цивільних справ №2/425/2004, №2-57а/08 та №2-31/09, колегією суддів не приймаються, оскільки, у разі незгоди з такими діями суду, позивач ОСОБА_1 не був позбавлений можливості заявити відповідне клопотання у суді апеляційної інстанції, при зверненні до суду із апеляційною скаргою, однак таким правом не скористався.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку, однак, як уже зазначено вище, невірно застосовано норми матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про реституцію визнання договору позики від 21.11.2002 року, який вчинено зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під психологічним впливом та умисного введення в обману по відношенню до ОСОБА_1 , недійсним, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, змінює в частині мотивів відмови у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2021 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про реституцію визнання договору позики від 21.11.2002 року, який вчинено зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під психологічним впливом та умисного введення в обману по відношенню до ОСОБА_1 , недійсним, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: