Справа № 758/6581/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

23 листопада 2021 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та вселення

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач), про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та вселення.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті батька успадкував як спадкоємець першої черги квартиру АДРЕСА_1 . Позивач не може потрапити до вказаної квартири, оскільки в ній без жодних правових підстав проживає відповідач. Добровільно квартиру відповідач не звільняє, чим створює для позивача перешкоди в користуванні власністю. Позивач також зазначив, що відповідач не тільки проживає в квартирі позивача без правових підстав, а ще й не оплачує житлово-комунальні послуги, чим завдає йому матеріальних збитків.

Ухвалою суду від 05 липня 2019 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

28 серпня 2019 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків та квитанції про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 29 серпня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

23 листопада 2020 року відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 758/4146/19. Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року клопотання задоволено, зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та вселення, до розгляду іншої справи в порядку цивільного судочинства за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, справа № 758/4146/19.

12 серпня 2021 року позивачем подано до суду заяву про відновлення провадження у справі. Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов у встановлений строк не подала. Правом на участь в судовому засіданні відповідач не скористалася, за таких обставин, керуючись ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 1 ст. 289 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України умови для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. (а. с. 11). Після смерті ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру перейшло до позивача, як до спадкоємця за законом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 березня дві тисячі дев`ятнадцятого року (а. с. 6) та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20 березня 2019 року (а. с. 7).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 березня 2019 року власником квартири АДРЕСА_1 , є позивач (а. с. 8).

Як вбачається з відповіді Подільського УП ГУНП у м. Києві на заяву позивача (а. с. 9), та довідки УП ГУНП в м. Києві за результатами перевірки (а. с. 10), позивач звертався до Подільського УП ГУНП у м. Києві із заявою про незаконні дії відповідача, а саме про те, що в квартирі, яка належить йому на праві власності, самовільно проживає відповідач.

Відповідно до довідки Центру комунального сервісу, заборгованість за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 01 травня 2019 року становить 21 162, 89 грн. (а. с. 13).

Згідно с. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як зазначено в ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Норми частини 1 ст. 321 ЦК України визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Абзацом 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З приводу застосування ст. 391 ЦК України викладено правовий висновок у Постанові Верховного Суду від 21.09.2020 року у справі № 676/6274/17, де зазначено, що наведена норма права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом виселення.

У Постанові Верховного Суду від 07.03.2018 року у справі № 677/1656/15-ц, зазначено, що норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (Постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (Рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 року). Такий захист поширюється як на власника квартири (Рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 року), так і наймача (Рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 року).

За таких обставин, перебування у належній позивачу квартирі відповідача, а також неможливість потрапити до квартири, порушують право власності позивача на вказану квартиру та перешкоджають йому у здійсненні права користування нею для особистого проживання.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (житловим будинком) шляхом вселення, предметом доказування є наявність права на житло. Сторона позивача це довела, надавши правовстановлюючі документи.

Відповідач під час судового засідання 23 листопада 2020 року підтвердила, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто в квартирі, яка належить позивачу на праві власності. Жодних документів, які могли б підтвердити законність підстав її проживання за вказаною адресою, не надала. Також судом встановлено відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем щодо проживання відповідача у вказаній квартирі.

У зв`язку із викладеним, суд доходить висновку, що знаходження відповідача у квартирі АДРЕСА_1 , без законних підстав, створює перешкоди позивачу, як її законному власнику, у користуванні цією квартирою для особистого проживання та порушує право позивача на житло, а тому слід усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення із зазначеної квартири відповідача та вселення туди позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 13, 19, 59, 76, 81, 82, 141, 223, 258, 259, 263, 265, 273, 280, 289, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та вселення - задовольнити;

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ;

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 ;

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 ;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 3073 (три тисячі сімдесят три) гривні 60 копійок;

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

відповідач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 );

Заочне рішення може бути переглянуте Подільським районним судом міста Києва за письмовою заявою відповідача; заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Подільського районного суду міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин;

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; заочне рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Київським апеляційним судом, якщо його не буде скасовано.

Суддя Володимир ГРЕБЕНЮК