ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
18 листопада 2021 року м. Херсон
єдиний унікальний номер справи 654/785/19
номер провадження 22-ц/819/2040/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.
суддів: Бездрабко В.О.
Приходько Л.А.
секретар Дундич А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Данилевського М.А. зі складенням повного тексту судового рішення 09.09.2021 року в цивільній справі №654/785/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю виконавчого комітету Голопристанської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення
У березні 2019 року адвокат Брушко Інна Ігорівна від імені ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, ОСОБА_6 , який за життя побудував по
АДРЕСА_1 житловий будинок. Позивач, як спадкоємець першої черги, у встановленому законом порядку прийняв спадщину, про що свідчить довідка про внесення запису до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ № 3910887 про заведення Голопристанською державною нотаріальною конторою спадкової справи №62/2005 після смерті ОСОБА_6 .
Незважаючи на викладені обставини рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12.12.2011 року право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 визнано за набувальною давністю за ОСОБА_7 , яке в подальшому скасовано рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 13.12.2017 року.
В період чинності вказаного рішення районного суду, ОСОБА_7 на підставі укладеного 12.06.2012 року договору дарування, подарувала спірний будинок своїй онуці ОСОБА_2
11.09.2018 року рішенням Апеляційного суду Херсонської області договір дарування житлового будинку, укладеного 12.06.2012 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_2 визнано недійсним та витребувано у
ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1 на користь позивача.
12.11.2018 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого успадкував після смерті свого батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та зареєстрував своє право власності на житловий будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.11.2018 року.
Відповідно до довідки №02-41/П-5 від 15.01.2019 року за інформацією інспектора інспекції з благоустрою та охорони правопорядку виконавчого комітету міської ради Трайди М.І. за адресою: м. Гола Пристань, вул. Марка Браги, 25 на теперішній час проживають відповідачі, які в добровільному порядку звільнити помешкання відмовляються.
Зазначені обставини порушують право власності позивача на вказаний будинок, оскільки позбавляють можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності, тому просив задовольнити його вимоги.
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідачів відповідно до норм ЦПК України.

В обґрунтування скарги зазначив, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить йому з часу відкриття спадщини (2004 рік), та вибув з його володіння поза його волею.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення без врахування правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 25.07.2018 року у справі 638/13030/13-ц; від 02.10.2019 року у справі 644/6646/14-ц; від 25.02.2021 року у справі 761/26620/16-ц, відповідно до яких припинення права користування житлом у колишнього власника тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 , та його представник, адвокат Тригубенко Ю.П., доводи апеляційної скарги підтримали з підстав в ній викладених, просили скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , її представник, адвокат Заверюха К.О., відповідач ОСОБА_3 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи на відсутність підстав для виселення без надання іншого житла.

Представник третьої особи за довіреністю від 05.07.2021 року № 02-45/410, ОСОБА_8 , заперечила проти виселення неповнолітніх дітей, посилаючись на рішення комісії.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що позивач у справі, є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу. Однак спадкові права позивачем не були оформлені.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 листопада 2011 року у справі 2-1585/11 позов ОСОБА_7 до Голопристанської міської ради Голопристанського району Херсонської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . Вказане рішення районного суду було скасовано рішенням апеляційного суду Херсонської області від 13 грудня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено за необґрунтованістю.

У період чинності рішення районного суду від 12 листопада 2011 року ОСОБА_7 подарувала будинок по АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_2 , уклавши 12 червня 2012 року договір дарування.

10 квітня 2018 року рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування від 12 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 недійсним та витребування у останньої на його користь будинок і земельну ділянку, розміщені по АДРЕСА_1 було відмовлено.

В подальшому вказане рішення районного суду було скасовано постановою апеляційного суду Херсонської області від 11 вересня 2018 року та позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування житлового будинку, укладеного 12 червня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 недійсним. Витребувано у ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1 , забудовником якого був ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12.11.2018 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області, відповідно до якого отримав у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок позивачем ОСОБА_1 було зареєстровано 12.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за реєстровим № 103.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року постанову апеляційного суду Херсонської області від 11 вересня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 13 травня 2020 року було скасовано рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 квітня 2018 року та позов ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок літ. «А», житловою площею 16,3 кв.м, загальною площею 43,0 кв.м, разом з туалетом літ. «Б», помпою №1, огорожею №2,3, які розташовані по АДРЕСА_1 , забудовником якого був ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 оскаржив вказану постанову Херсонського апеляційного суду в касаційному порядку і постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року його касаційну скаргу задоволено частково, постанову Херсонського апеляційного суду від 13 травня 2020 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 скасовано. Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок і земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 . При цьому суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевому набувачу збитків.

Незважаючи, що ОСОБА_1 12.11.2018 року зареєстрував своє право власності на спірний житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстровий номер 103, а постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірне нерухоме майно, ОСОБА_2 , як колишній власник будинку продовжує мешкати у будинку разом із членами своєї сім`ї: чоловіком ОСОБА_3 та малолітніми дітьми - ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , перебуваючи на реєстраційному обліку за вказаною адресою (а.с.25,38-41 т.1)

Вимоги ОСОБА_1 від 29.01.2019 року, 28.02.2019 року направлені ОСОБА_2 про звільнення нею та членами її сім`ї приміщення житлового будинку, а також звільнення житла від особистих речей, залишені без задоволення.

Таким чином, відповідачі, які до теперішнього часу не звільнили житловий будинок і не знялись з реєстраційного обліку, створили позивачу перешкоди у користуванні своєю власністю.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, оскільки позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, набув права власності на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 , однак не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач ОСОБА_2 , яка втратила право користування житловим будинком у зв`язку із витребуванням його із її володіння, відмовляється виселятися з нього, апеляційний суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача, як законного власника спірного будинку, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме виселення ОСОБА_2 та членів її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , з житлового будинку, яке відповідачі займають без законних на те підстав.

Оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності, апеляційний суд, вважає, що порушені права позивача власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що в цьому випадку виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки відповідачі, які не є членами сім`ї позивача, проживають у належному ОСОБА_1 на праві власності будинку, вимоги власника від 29.01.2019, 18.02.2019 року звільнити будинок (а.с.28,29 т.1) ігнорують.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що ОСОБА_2 після направлених їй вимог власника звільнити будинок, знаючи про судові тяжби щодо спірного будинку, 03.05.2019 року безоплатно здійснює відчуження належної їй на праві власності квартири, шляхом укладення договору дарування, тим самим фактично впливаючи на існуючи житлові права своїх неповнолітнніх дітей, тоді як у цій справі заперечуючи проти вимог позивача щодо виселення, покликається на порушення охоронюваних законом інтересів дітей. Зазначені обставини дають підстави для висновку, що така поведінка відповідача ОСОБА_2 суперечить добросовісності.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки встановленим обставинам, дійшов висновку про те, що виселення відповідачів буде надмірним і невиправданим тягарем для них, не врахував, що відповідач ОСОБА_2 у якої витребувано майно на підставі ст.388 ЦК України не позбавлена можливості на вирішення питань щодо відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійсненних нею з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів, а отже ОСОБА_2 внаслідок виселення не позбавлена можливості отримання грошової компенсації за результатами покращення помешкання, зробленого нею під час проживання.

Крім того, судом не враховано, що втручання в право відповідачів на житло переслідує законну мету, а саме захистити інтереси власника ОСОБА_1 , а отже виселення відповідачів у цій справі підлягає під виняток, передбачений п.2 ст.8 Конвенції щодо захисту прав і свобод інших осіб.

Ураховуючи наведене, зважаючи на те, що припинення права користування житлом у колишнього власника тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод власнику в користуванні та розпорядженні квартирою й виселення відповідачів із неї.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі положень ст.141 ЦПК України враховуючи документальне підтвердження понесених позивачем витрат на сплату судового збору в сумі 2130,40 грн, такі витрати необхідно стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , в рівних частинах.

Повний текст постанови складений 22.11.2021 р.

Керуючись ст.ст.141,374,376 ЦПК України апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 серпня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового будинку.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2130,40 грн., сплачений ним при поданні позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Базіль

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А.Приходько