Провадження № 2/504/1545/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2021смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря - Сухіни Н.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, смт. Доброслав, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, свідоцтво № 3938; Лиманський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи та рух її у суді:

Позивач у грудні 2020 року звернувся із вказаним позовом до Малиновського районного суду, яким просив визнати виконавчий напис нотаріуса реєстровий номер 198 від 22.01.2019 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною ЗА заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», про звернення стягнення на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельну ділянку кадастровий № :01:002:0135, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 на суму 44 150, 46 доларів США, що становить еквівалент 1 241 459,37 грн., і складається з: заборгованості за кредитом 12 205,89 доларів США; заборгованості за відсотками 7 571,33 доларів США; комісії 1 736,41 доларів США; пені 22 636,83 доларів США; витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису 3500,00 гривень.

29.12.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Леонов О.С.) було передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду Одеської області матеріали цивільної справи № 521/21925/20 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за участі третіх осіб: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, свідоцтво № 3938, Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.02.2021 року було відкрито спрощене провадження у справі із повідомленням сторін, однак без їх виклику у судове засідання.

Доводи позивача:

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 27 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, був укладений кредитний договір №ODMLGK01420631, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 12600,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості для придбання нерухомості. Розмір щомісячного платежу було визначено у розмірі 169,94 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язання 27.12.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, зареєстрований за № 2353, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О., предметом іпотеки визначено садовий будинок, загальною площею 33,10 кв.м., житловою площею 22,60 кв.м. та земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_3 на території Кордонської сільської ради Комінтернівського району Одеської області.

Позивач зазначає, що він виконував умови договору, але в жовтні 2020 року йому стало відомо про існування відкритого виконавчого провадження № 62556256, відкритого державним виконавцем Лиманського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в якому він вказаний як боржник.

Як зазначає позивач, 28.10.2020 року на адресу Лиманського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) його адвокатом, Бовра Д.Ю., було направлено адвокатський запит.

05.11.2020 року Лиманським відділом ДВС було надано відповідь на цей запит та повідомлено, що на виконання виконавчого напису № 198 від 22.01.2019 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, для задоволення боргу АТ КБ «Приватбанк» щодо боржника ОСОБА_1 14.07.2020 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62556256.

Також позивачеві було надіслано копії матеріалів виконавчого провадження, зокрема, й копію виконавчого напису нотаріусу № 198 від 22.01.2019 року, з якого стало відомо, що за цим виконавчим написом АТ КБ «Приватбанк» намагається задовольнити свої вимоги у розмірі 44 150,46 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначає, що він вимоги банку про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором не отримував.

Окрім цього, позивач зазначає, що заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.05.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на користь АТ КБ «Приватбанк» було скасовано ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.03.2020 року і було призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні зі стадії підготовчого провадження.

На підставі цього позивач вважає, що нотаріус не пересвідчився у відсутності спору щодо заборгованості, а тому не міг видавати виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи інших учасників справи:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» не скористалося своїм право на подання до суду письмового відзиву на позовну заяву.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна не скористалася своїм правом на подання до суду письмової позиції у справі.

Від третьої особи - Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не надходило жодних письмових заяв з приводу висунутих позовних вимог.

Встановлені судом фактичні обставини справи:

27 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, був укладений кредитний договір №ODMLGK01420631, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 12600,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості для придбання нерухомості. Розмір щомісячного платежу було визначено у розмірі 169,94 доларів США.

22 лютого 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, була укладена додаткова угода до кредитного договору №ODMLGK01420631 від 27 грудня 2007 року, за умовами якої були збільшені процентна ставка до 13,08% річних, щомісячний платіж до 207,88 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язання 27.12.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, зареєстрований за № 2353, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О., предметом іпотеки визначено садовий будинок, загальною площею 33,10 кв.м., житловою площею 22,60 кв.м. та земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_3 на території Кордонської сільської ради Комінтернівського району Одеської області.

З наданих судові фінансово-платіжних квитанцій від 25 січня 2008 року на суму 169,94 доларів США, від 28 лютого 2008 року на суму 169,94 доларів США, від 26 березня 2008 року на суму 170,00 доларів США, від 23 квітня 2008 року на суму 170,00 доларів США, від 27 травня 2008 року на суму 170,00 доларів США, від 25 червня 2008 року на суму 170,00 доларів США, від 29 липня 2008 року на суму 170,00 доларів США, від 27 серпня 2008 року на суму 170,00 доларів США, від 29 вересня 2008 року на суму 195,31 доларів США, від 28 жовтня 2008 року на суму 170,00 доларів США, від 23 грудня 2008 року на суму 187,00 доларів США, від 27 січня 2009 року на суму 203,03 доларів США, від 27 березня 2009 року на суму 2923,05 гривень, від 28 квітня 2009 року на суму 1500,00 гривень, від 01 липня 2009 року на суму 4235,68 гривень, від 28 липня 2009 року на суму 190,00 доларів США, від 09 листопада 2009 року на суму 505,00 доларів США, від 18 серпня 2009 року на суму 1130,00 доларів США, від 09 лютого 2010 року на суму 680 доларів США, 26 серпня 2010 року на суму 200,00 доларів США, від 07 квітня 2011 року на суму 1350,00 доларів США, від 08 грудня 2011 року на суму 531,91 доларів США, від 20 лютого 2012 року на суму 350,00 доларів США, від 26 червня 2012 року на суму 700,00 доларів США, від 01 серпня 2012 року на суму 210,00 доларів США, від 02 жовтня 2012 року на суму 208,00 доларів США, від 18 жовтня 2012 року на суму 150,00 доларів США, від 13 лютого 2013 року на суму 1570,00 доларів США, від 24 липня 2017 року на суму 50000,00 гривень, від 15 серпня 2017 року на суму 80000,00 гривень, ОСОБА_1 виконував умови Кредитного договору.

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною 22.01.2019 року було видано виконавчий напис, яким нотаріус запропонував звернути стягнення на нерухоме майно садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельну ділянку кадастровий № :01:002:0135, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом також встановлено, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.05.2014 року у справі № 504/4391/13-ц було задоволено позов ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.03.2020 року було задоволено заяву ОСОБА_1 та скасовано заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.05.2014 року у справі № 504/4391/13-ц, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні зі стадії підготовчого провадження, підготовче засідання призначено на 10 год. 30 хв. 15 червня 2020 року в приміщенні Комінтернівського районного суду Одеської області.

У теперішній час розгляд справи ще триває, виходячи з інформації на веб-порталі «Судова влада» (https://court.gov.ua) наступне судове засідання призначено на 13.09.2021 року.

Мотиви (висновки) суду:

Суд перед усім враховує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Судове рішення високої якості - це рішення, яке досягає правильного результату, наскільки це дозволяють надані судді матеріали у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Виходячи з положення ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Суд звертає увагу, що процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів:

-перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса;

-другий етап - вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до пунктів 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року.

З аналізу наведених положень законодавства вбачається, що безспірність боргу визначається боржником та кредитором та у разі відсутності заперечень боржника вимога кредитора може вважатись безспірною. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

У постанові від 06 травня 2020 року по справі № 320/7932/16-ц Верховний Суд зазначив, що сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, згідно з якою з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості, або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Враховуючи те, що у теперішній час заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.05.2014 року у справі № 504/4391/13-ц про задоволення позову ЗАТ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, а зазначена справа перебуває на розгляду в Комінтернівському районному суді Одеської області, тобто вирішується спір про обґрунтованість вимог банку до боржника, суд погоджується із позицією позивача відносно того, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом на підставі розрахунку ПАТ КБ «Приватбанк», який не може вважатись достатнім для висновку про безспірність грошової вимоги. На момент вчинення нотаріусом виконавчого напису вже існувало заочне судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відтак, перевіривши факти і обставини, встановлені у справі, заслухавши сторони, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення заявлених вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову суд покладає судовий збір у розмірі 840,80 гривень на відповідача.

З приводу заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне:

Виходячи з положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

На обґрунтування понесення позивачем витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги до позову додано:

- ордер серії ОД №653888;

- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ОД № 003313.

-договір про надання правничої допомоги, акту приймання-передачі наданих послуг, розрахунок сум судових витрат.

Суд нагадує, що обов`язок доведення покладаєть на сторони.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною:

в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

З поданих документів вбачається, що реальна сума витрат на правничу допомогу становила 5915,80 грн.

Заявник просить відшкодувати суму витрат на правничу допомогу у розмірі 12025,00 грн., різниця від якої до суми 5915,80 грн. є не доведеною.

Таким чином, розмір правничої допомоги підлягає стягненню частково в сумі 5915,80 грн.

Керуючись статтями 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 134, 137 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, свідоцтво № 3938; Лиманський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною за заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», зареєстрований за номером 198 від 22.01.2019 року, про звернення стягнення на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельну ділянку кадастровий № :01:002:0135, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 на суму 44 150, 46 доларів США, що становить еквівалент 1 241 459,37 грн., і складається з: заборгованості за кредитом 12 205,89 доларів США; заборгованості за відсотками 7 571,33 доларів США; комісії 1 736,41 доларів США; пені 22 636,83 доларів США; витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису 3500,00 гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на сплату судового збору у розмірі 840,80 гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу в сумі 5915,80 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Суддя В.К. Барвенко