Справа № 438/71/21
Номер провадження 2/438/180/2021
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 листопада 2021 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі Гадубяк О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бориславі цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Бориславської міської ради Львівської області, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній частковій власності,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 16.01.2021 звернулася до суду з позовом, в якому просить припинити право власності ОСОБА_5 на 4/75 ідеальних частин будинку на АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 4/75 ідеальних частин вказаного будинку.

В обґрунтування позову посилається на те, що її дідові - ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12 березня 1954 року Бориславським міськвиконкомом і зареєстрованого Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації, на праві особистої власності належали 6/25 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , позначеного на плані земельної ділянки цифрою і літерою «А-1». Будинок складається із підвалу, першого поверху та мансарди, в т.ч.; - 2 кухні, 5 жилих кімнат житловою площею 81.4 м2, загальною площею - 146.7 м2. До будинку належали такі господарські будівлі: - сарай - «Б», сарай - «Г», вбиральня - «У», гараж - «В», колодязь - «к», огорожа, замощення і ворота.

Решта - 19/25 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , позначений на плані земельної ділянки цифрою і літерою «А-1» належали спадкодавцеві ОСОБА_2 , а зараз належать їй на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і спадщину після його смерті прийняли сини ОСОБА_7 (батько позивачки) та ОСОБА_5 (дядько позивачки).

31 червня 1986 року державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори її батькові - ОСОБА_7 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким він успадкував 7/9 частин спадкового майна, яке становило - 6/25 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будов на АДРЕСА_1 та у його користування переходить мансарда і сарай. Дане свідоцтво на спадщину зареєстроване в реєстрі за № 1506.

23 липня 1986 року за ОСОБА_7 . Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації зареєстровано право особистої власності на 14/75 ідеальних частин будинку на АДРЕСА_1 за реєстровим № 491 в реєстровій книзі № 2.

25 червня 1987 року державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори її дядькові - ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким він успадкував 2/9 частини спадкового майна, яке становило - 6/25 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будов на АДРЕСА_1 та у його користування переходить мансарда і сарай. Дане свідоцтво на спадщину зареєстроване в реєстрі за № 1606.

29 червня 1987 року за ОСОБА_5 . Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації зареєстровано право особистої власності на 4/75 ідеальних частини будинку на АДРЕСА_1 за реєстровим № 491 в реєстровій книзі № 2.

Дядько позивачки - ОСОБА_5 хоч і прийняв спадщину, проте, за вказаною адресою не проживав, не був зареєстрований (прописаний) в будинку на АДРЕСА_1 .

15 квітня 1988 року рішенням Бориславського міського народного суду Львівської області задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про встановлення порядку користуванні земельною ділянкою, згідно з яким: - в користування ОСОБА_2 переходить земельна ділянка площею 658 м2; - в користування ОСОБА_7 переходить земельна ділянка площею 208 м2; земельна ділянка площею 39 м2 залишається в спільному користуванні сторін. Батько не заперечував проти встановлення такого порядку користування земельною ділянкою і рішення суду не оскаржував.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (серія НОМЕР_1 ) виданим повторно 20 березня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції.

Спадщину на це майно після смерті ОСОБА_5 ніхто із спадкоємців не прийняв.

Ні позивач, ні її батько не претендували на частку покійного ОСОБА_5 після його смерті, оскільки добросовісно вважали, що як із юридичних, так і моральних підстав, це право належить його дружині та дітям, тому, не скористалися правами, передбаченими ст.ст. 1220, 1223, 1258, 1262, 1265, 1266 Цивільного кодексу України.

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько позивачки ОСОБА_7 помер.

Спадщину після його смерті прийняла позивачка.

01 квітня 2005 року приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким вона успадкувала 14/75 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будов на АДРЕСА_1 . Дане свідоцтво на спадщину зареєстроване в реєстрі за № 370.

19 травня 2005 року Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічне інвентаризації та експертної оцінки їй видано Витяг № 7281258 про реєстрацію права власності на 14/75 ідеальних частин будинку на АДРЕСА_1 .

Бориславська міська рада на протязі більше, ніж 20 років після смерті ОСОБА_5 спадкового майна в розмірі 4/75 ідеальних частини будинку на АДРЕСА_1 на облік не взяла і з заявою про визнання цього спадкового майна відумерлим у встановленому законодавством порядку до суду не зверталася.

16 грудня 2019 року комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» видало довідку № 602, згідно якою у будинку на АДРЕСА_1 на праві приватної власності належать: - ОСОБА_2 - 2/5 + 9/25 = 57/75; - ОСОБА_1 - 14/75; - ОСОБА_5 - 4/75 ідеальних частини.

21 серпня 2020 року державний реєстратор Бориславської міської ради Львівської області видала ОСОБА_1 інформаційну довідку № 221157359 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якою у будинку на АДРЕСА_1 на праві приватної власності ОСОБА_1 належить 14/75 ідеальних частин на праві приватної спільної часткової власності.

ОСОБА_2 з часу набуття права власності на свою частку користувалася і користується першим поверхом будинку на АДРЕСА_1 .

Позивач і її сім`я користувалися і користуються мансардою будинку на АДРЕСА_1 загальною площею - 45.1 м2, житловою - 25 м2 з: - коридором (1.8) площею - 7.8 м2; - кухнею (1.9) - площею 12 м2; - житловою кімнатою (1.10) - площею 9.3 м2; - житловою кімнатою (1.11) - площею 16.0, м2; верандою (V) - площею 6.1 м2.

Належна її покійному дядькові - ОСОБА_5 частка в розмірі 4/75 ідеальних частини в будинку АДРЕСА_1 становить в загальній площі: - будинку в цілому - 7.824 м2, а в загальній площі мансарди - 2.4 м2.

Згідно з виданою 11.11.2020 р. комунальним підприємством Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» довідкою № 1804 вартість будинковолодіння на АДРЕСА_1 в цілому становить 390 107 грн, а вартість 4/75 ідеальних часток становить - 13 737.00 грн.

Отже, як вбачається із фактичних, підтверджених належними, допустимими та достатніми доказами обставин спору та враховуючи норми ст. 365 ЦК України:

покійний дядько позивачки - ОСОБА_5 помер і його право власності підлягає припиненню на підставі п. 11 ч. 1 ст. 346 та ст. 365 ЦК України;

належна покійному ОСОБА_5 ідеальна частка в розмірі 4/75 в будинку АДРЕСА_1 є незначною (1/28 вартості будинковолодіння або 1/18 від загальної площі будинку);

належна покійному ОСОБА_5 ідеальна частка в розмірі 4/75 в будинку АДРЕСА_1 не може бути виділена в натурі, тим більше, як окрема квартира;

припинення права власності у спільній частковій власності не завдасть істотної шкоди покійному дядькові - ОСОБА_5 та членам його сім`ї, тим більше, що вони, на протязі більше ніж 40 років, ніколи не користувалися та не користуються майном, яке б могло відповідати цій частці;

приміщення мансарди в будинку АДРЕСА_1 поділити в натурі між двома співвласниками неможливо, оскільки воно є неподільним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 р. у справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в5ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

У постанові Верховного суду України в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.07.2020 р. у справі № 201/10029/17 зроблено висновок, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Подібна правова позиція висловлена у постановах ВСУ від 26.12.2019 р у справі 303/4849/16-ц, від 24.02.2016 р. № 6-2784цс15, від 02.07.2014 р. № 6-68цс12, від 16.01.2012 та інших.

Крім того, необхідно взяти до уваги, що як за життя покійного дядька - ОСОБА_5 і після його смерті, позивач і її сім`я в розумінні ст. 344 ЦК України добросовісно, відкрито і безперервно користувалися приміщенням мансарди в будинку АДРЕСА_1 .

Незважаючи на те, що на протязі 6-ти десятків років між співвласниками склався усталений порядок користування житловими й нежитловими приміщеннями будинку АДРЕСА_1 , його поділ (виділ) з виділенням часток співвласників в натурі та припиненням їх права спільної власності, в порядку встановленому законодавством України, не проводився.

Згідно з приписами ст. 1277 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачем за таких обставин є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування.

ОСОБА_1 попередньо внесено на депозитний рахунок суду в оплату вартості 4/75 ідеальних часток, зареєстрованих на праві приватної власності за ОСОБА_5 на суму - 13 737.00 грн.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 квітня 2021 року визначено головуючого суддю Слиша А.Т.

Ухвалою суду від 14 червня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 09 липня 2021 року.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Представник відповідача Бориславської міської ради Львівської області у судове засідання не прибув. На адресу суду надійшов лист за підписом в.о.міського голови м.Борислава Химина Ю. щодо розгляду справи за позовом ОСОБА_1 без участі представника Бориславської міської ради; з приводу позовних вимог покладаються на думку суду.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав, викладених у письмовому поясненні третьої особи щодо позову. Зокрема, вважає, що право власності ОСОБА_5 не може бути припиненим рішенням суду на підставі ч.1 ст.365 ЦК України, оскільки таке припинилося на підставі п.11 ч.1 ст.346 ЦК України. Крім цього, Бориславська міська рада є неналежним відповідачем.

Треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в судове засідання не прибули, подали до суду заяви, в яких просять розглянути справу без їхньої участі, у задоволенні позову просять відмовити, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їхній батько ОСОБА_5 , який все своє майно заповів їм, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Вони прийняли спадщину, проте на 4/75 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1 , які належали батькові, не подали заяви про видачу свідоцтв про право на спадщину. Проте відповідно до норм ЦК УРСР факт не отримання свідоцтв не впливає на їхнє право на спадщину та право власності на це майно.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Суд установив, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за позивачем ОСОБА_1 , зареєстроване право власності на 14/75 частки у праві приватної спільної часткової власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину (р.370)01.04.2005 (Бориславська державна нотаріальна контора (а.с.10). Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.9) житловий будинок складається в цілому з п`яти житлових кімнат, площею 81,4 кв.м, двох кухонь та підвалу. Його загальна площа 146,7 кв.м. До будинку відносяться такі господарські будівлі: дерев`яні сараї «Б», «Г», вбиральня «У», бетонні колодязь «К», замощення «І», металева огорожа «1-3» .

Відповідно до довідки за №1804, виданої КП Львівської обласної Ради «Дрогобицьке бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 11 листопада 2020 року спірний будинок зареєстрований на праві власності, крім позивача ОСОБА_1 14/75 ід.ч, за третьою особою ОСОБА_2 2/5 ід. + 9/25 ід.ч., а також за ОСОБА_5 4/75 ід.ч (а.с.13).

Крім цього, із довідки за №602, виданої КП Львівської обласної Ради «Дрогобицьке бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 16 грудня 2019 року вбачається, крім вищезазначеної інформації, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи, в частку 18/75 (4/75+14/75) ід.част. входить - приміщення мансарди: 1-8 коридор пл.7,8 кв.м., 1-9 кухня пл.12.м., 1-10 житл.кімн.пл.9,3 кв.м., 1-11 житл.кімн. пл.16,0 кв.м., v- веранда пл.6,1 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м., житл.-25,3 кв.м., також: вбиральня лі. «У», колодязь літ.»К», замощення літ. «І», огорожа літ. «1-3». Частка 14/75 конкретно не визначена (а.с.11-12).

Співвласник спірного будинку ОСОБА_5 ( 4/75 ід.ч) помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у м.Бориславі (а.с.8).

Треті особи у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спадкоємцями ОСОБА_5 , які вчасно звернулись із заявами про прийняття спадщини та успадкували інше майно, що не входить у предмет спору після смерті батька, зокрема, автомобіль марки М-412 ИЄ та квартиру АДРЕСА_3 (а.с.79,80).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. ст. 1218 та 1268 Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як встановлено судом, треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадщину після смерті батька прийняли, в тому числі 4/75 ідеальних часток спірного будинку належного спадкодавцю ОСОБА_5 звернувшись до нотаріуса із відповідною заявою від 03 лютого 2000 року (а.с.67), однак належним чином не оформили.

Відповідно саме треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на думку суду, є належними відповідачами та мають право, як спадкоємці, розпоряджатись майном, яке належало їх матері.

Далі, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави.

Лише, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відповідачами у цій справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а також можуть бути особи, які мають (набули) право власності на спірне майно.

Судом встановлено і не заперечувалося позивачем, що після смерті співвласника спірного будинку ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у м.Бориславі, треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вступили у володіння спадковим майном, вчинивши дії, що свідчать про прийняття спадщини (звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини). Як вбачається із матеріалів спадкової справи, відповідне свідоцтво про право на спадщину спадкоємцями на частку майна у спірному будинку спадкоємцями не оформлено (а.с.66-81).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача, зокрема до Бориславської міської ради Львівської області є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Згідно норм ст. 11 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд повинен враховувати, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду. Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Відповідно, встановивши, що позов пред`явлено не до належних осіб, суд роз`яснивши позивачеві ОСОБА_1 право подати клопотання про залучення до розгляду справи співвідповідачів належних осіб, оскільки відповідачем не було вчинено таких дій, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, проте вирішення позову з неналежним відповідачем не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав.

Суд звертає увагу, що нормами глави 26 Цивільного кодексу України регулюються відносини, пов`язані із реалізацією права спільної часткової власності.

Так, відповідно до ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Спірний будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності позивача ОСОБА_1 14/75 ід.ч, за третьою особою ОСОБА_2 2/5 ід. + 9/25 ід.ч., а також за ОСОБА_5 4/75 ід.ч (а.с.13), спадкоємцями, якого є треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із частиною першою ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є ст. 365 ЦК України.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена п. 4 ч.1 ст 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що право власності ОСОБА_5 на ідеальну частку у спірному будинку припинено на підставі п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, у зв`язку із смертю останнього.

Вирішуючи спір, суд на підставі доказів, поданих сторонами, доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про припинення права власності ОСОБА_5 на 4/75 ідеальних частин будинку.

Щодо задоволення позовних вимог про визнання права власності на 4/75 ідеальних частин спірного будинку за позивачем, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні, оскільки зазначені позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про припинення права власності ОСОБА_5 на ідеальну частку у спірному будинку.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Бориславської міської ради Львівської області, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній частковій власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 листопада 2021 року.

Головуючий: суддя А.Т. Слиш