Єдиний унікальний номер 219/5371/21
Номер провадження 22-ц/804/2623/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 219/5371/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)» про стягнення заборгованості незаконно зменшеної і не виплаченої заробітної плати і пов`язані з нею наступні виплати, моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 липня 2021 року (суддя Медінцева Н.М.),

в с т а н о в и в :

27 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)» про стягнення заборгованості незаконно зменшеної і не виплаченої заробітної плати і пов`язані з нею наступні виплати, моральної шкоди.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2021 року апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам статті 175 ЦПК України та надано десятиденний строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 у зв`язку з неусуненням недоліків визнано неподаною та повернуто позивачу.

З вказаною ухвалою не погодився ОСОБА_1 та оскаржив її в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що копію ухвали про залишення без руху отримав 08 липня 2021 року, недоліки усунув 19 липня 2021 року.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, оскільки судом дотримано норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві віднесена до пункту 6 частини 1 статті 353 ЦПК України.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не реалізував своїх процесуальних обов`язків належним чином, в той час як суд здійснив всі можливі спроби для його повідомлення про наявність відповідної ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можливо з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції серед іншого вказав однією з підстав, що позивачем не зазначено зміст позовних вимог.

Апеляційний суд звертає увагу, що, враховуючи норми статей 177, 185 ЦПК України, неуточнення позовних вимог не є підставою для його залишення без руху, так як це є предметом стадії судового розгляду, а не стадії відкриття провадження у справі, на що суд помилково не звернув належної уваги.

Згідно з частиною 1 статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, зазначено, що у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову, що конкретно вимагає позивач, підставу позову: чим він обґрунтовує свої вимоги, і зміст вимоги, який спосіб захисту свого права він обрав. Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних, і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов`язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів.

Таким чином, питання, що стосується викладення обставин справи, з`ясування предмету позову (що конкретно вимагає позивач) та підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги), змісту вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав), суд першої інстанції міг вирішити в судовому засіданні на стадії підготовчого провадження.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Крім того, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Судом не враховано пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини «Голдер проти Сполученого Королівства», оскільки суд не здійснив остаточного вирішення справи через заявлений ним брак компетенції. Згідно пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини «Кутіч проти Харватії» право на доступ до суду включає не тільки право ініціювати судове провадження, але й право одержати вирішення справи судом. Відсутність вирішення судом справи становить порушення права на доступ до суду (пункт 31 рішення у справі «Ганчі проти Італії»).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Таким чином, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, а у подальшому визнаючи її неподаною та повертаючи її позивачеві, суд не вирішив остаточно справу, чим порушив право на доступ до суду, передбачене статтею 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява №12964/87).

У § 36 рішення у справі Bellet v. France від 04 грудня 1995 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі Дія 97 проти України від 21 жовтня 2010 року).

Тож, в прийнятому процесуальному судовому рішенні про повернення позовної заяви позивачеві вбачається певна формалізованість, що не узгоджується із задекларованими завданнями судочинства у статті 2 ЦПК України. Вказані судом недоліки, які виявились не підтвердженими, не можуть перешкодити подальшому провадженню у справі.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що є підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, то відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374, пунктів 1, 4 частини 1 статті 379 ЦПК України, оскаржувану ухвалу слід скасувати і справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, задовольнивши частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Між тим, з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 454 грн., сплату якого було відстрочено ухвалою Донецького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року при відкритті апеляційного провадження у цій справі.

Керуючись статтями 374, 379, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 липня 2021 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

Г.В. Новікова

О.В. Халаджи