ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1953/21 Номер провадження 22-ц/814/2123/21Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2021 року (повний текст рішення складено 23 червня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та проведення кінцевого розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж» (далі - ТОВ «Експрес Вантаж») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та проведення кінцевого розрахунку.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що до 25 лютого 2021 року позивач працював водієм транспортного засобу в ТОВ «Експрес Вантаж». У зв`язку з невиплатою йому заробітної плати ТОВ «Експрес Вантаж» за період з 01 січня 2021 року по 25 лютого 2021 рік, за угодою сторін, на підставі наказу №197-П від 24 лютого 2021 року ОСОБА_1 був звільнений з посади та підприємства в цілому на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Позивач неодноразово звертався до керівництва товариства щодо виплати йому невиплаченої заробітної плати та проведення кінцевих розрахунків, в тому числі і виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, але йому не було проведено належну виплату заробітної плати та не проведено кінцеві взаєморозрахунки.

В зв`язку з вищевказаним просив суд стягнути з ТОВ «Експрес Вантаж» на його користь невиплачену заробітну плату в розмірі 32 191,07 грн, середній заробіток за період з 25 лютого 2021 року по дату проведення фактичного розрахунку, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати 1025,35 грн та витрати на правничу допомогу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Зогаль О.М. позовні вимоги уточнив та просив суд стягнути з ТОВ «Експрес Вантаж» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 19 191,87 грн, середній заробіток за період з 25 лютого 2021 року по дату проведення фактичного розрахунку, виходячи з середнього розміру заробітної плати 1025,35 грн та витрати на правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2021 року, з урахуванням ухвали Київського районного суду м. Полтави від 19 липня 2021 року про виправлення описки, позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Експрес Вантаж» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 19 191,87 грн.

Стягнуто з ТОВ «Експрес Вантаж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 25 лютого 2021 року по дату проведення фактичного розрахунку, виходячи з середнього розміру заробітної плати 1025,35 грн.

Стягнуто з ТОВ «Експрес Вантаж» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Експрес Вантаж» на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн.

Вимоги, які зазначені в апеляційній скарзі

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач і оскаржив його в апеляційному порядку.

ТОВ «Експрес Вантаж» прохало змінити рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2021 року, врахувавши те, що заробітна плата повністю погашена, та зменшити суму середнього заробітку за час затримки, врахувавши практику Верховного Суду та складну ситуацію, яка склалася на підприємстві.

Позиція учасників справи

Узагальнені доводи, викладені в апеляційній скарзі

Особою, що подала апеляційну скаргу зазначено, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим та таким, що прийнято з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, неправильним їх дослідженням та оцінкою, з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відповідачем ще до постановлення оскаржуваного судового рішення частково було виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі, а станом на 01 липня 2021 року заборгованість по заробітній платі погашена у повному обсязі.

Також відповідач вказує на наявність підстав для зменшення суми стягнення середнього заробітку з урахуванням принципу співмірності, та з урахуванням скрутного матеріального становища відповідача, а саме негативного балансу на рахунках підприємства.

Доводи, які наведені у відзиві на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що відповідач, маючи на своїх розрахункових рахунках нерозподілений прибуток, навмисно не виплатив працівникам заробітну плату та безпідставно допустив порушення законних прав найманих працівників.

У зв`язку з вищевказаним, прохав відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Експрес Вантаж», а рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2021 року залишити без змін.

Щодо явки та позиції сторін в суді апеляційної інстанції

Представник ТОВ «Експрес Вантаж» під час судового засідання вимоги апеляційної скарги підтримала та прохала їх задовольнити із підстав, які наведені у ній.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат Зогаль О.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечували та прохали оскаржуване судове рішення залишити без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо меж перегляду рішення суду першої інстанції

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржено лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, у колегії суддів відсутні підстави для перегляду рішення суду першої інстанції в частині, яка не оскаржена.

Встановлені обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 відповідно до наказу ТОВ «Експрес Вантаж» №53-П від 31 жовтня 2019 року був прийнятий на роботу з 01 листопада 2019 року на посаду водія автотранспортного засобу.

Відповідно до наказу ТОВ «Експрес Вантаж» №197-П від 24 лютого 2021 року ОСОБА_1 з 25 лютого 2021 року звільнено з роботи за угодою сторін згідно пункту першого статті 36 КЗпП України (а.с. 5).

Відповідно до довідки ТОВ «Експрес Вантаж» №9/06/2021-1 від 09 червня 2021 року при звільненні ОСОБА_1 була нарахована компенсація відпустки за 34 календарні дні, що підтверджується розрахунковим листком за лютий 2021 року (а.с. 43-44).

З фінансової звітності малого підприємства ТОВ «Експрес Вантаж» вбачається, що станом на 31 березня 2021 року збиток підприємства становить -5 754 400 грн (а.с. 48-49).

Сторонами не заперечувалось та підтверджується матеріалами справи, що станом на 01 липня 2021 року відповідач повністю виплатив позивачу заборгованість за невиплаченою заробітною платою, що становила 19 191,87 грн (а.с. 94-95).

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналогічна правова позиція щодо періоду за який стягується середній заробіток за час затримки розрахунку висловлена також Верховним Судом у постанові від 09 червня 2021 року у справі №569/11319/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 709/535/18, від 25 липня 2018 року у справі № 552/993/17.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Так, матеріалами даної справи установлено та не заперечується сторонами, що відповідачем не було виплачено позивачу всіх сум, належних йому при звільненні.

Судом першої інстанції встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становила 1025,35 грн, а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком - 78 робочих дні, що не заперечувалося сторонами, зокрема, відповідач не оспорює в апеляційній скарзі розмір середньоденної заробітної плати.

Однак, суд першої інстанції не вказав у резолютивній частині рішення, конкретну суму, яка підлягає стягненню із відповідача.

Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються.

Тобто, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2021 року по 18 червня 2021 року становить 79977,30 грн (1025,35 грн*78 днів).

Проте, колегія суддів вважає такий розмір стягнення в сумі 79977,30 грн, непропорційно обтяжливим для роботодавця з урахуванням наступного.

Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладена правова позиція, що Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів, беручи до уваги висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, приходить до переконання про наявність підстав для застосування до обставин даної справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Так, матеріалами справи установлено, що сума заборгованості із заробітної плати (19191,87 грн), яку стягнуто місцевим судом, є значно меншою, ніж сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (79977,30 грн), затримка розрахунку була пов`язана зі скрутним фінансовим становищем на підприємстві (станом на 31 березня 2021 року збиток підприємства становить - 5 754 400 грн), а також те, що відповідач вживав заходи щодо виплати заборгованості по заробітній платі, частково виплативши її до ухвалення рішення суду першої інстанції.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, порівняно невеликий період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, матеріальний стан відповідача та сплата ним у повному розмірі заборгованості за невиплаченою заробітною платою, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат встановити в розмірі 20 000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно з пунктом другим частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 2, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ТОВ «Експрес Вантаж» задовольнити, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - змінити, стягнувши з ТОВ «Експрес Вантаж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 лютого 2021 року по 18 червня 2021 року в сумі 20 000,00 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж» - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - змінити, стягнувши з товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 лютого 2021 року по 18 червня 2021 року в сумі 20 000,00 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко