Справа № 395/520/21 Провадження № 2/395/277/2021

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року м. Новомиргород

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Забуранного Р.А.

при секретарі Лисенка В. С.,

за участі прокурора Любченко В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомиргороді цивільну справу за позовом заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Новомиргородської міської ради до Головного управління Держгеокадастру у Кіроградській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу та повернення земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовною заявою звернувся заступник керівника Новоукраїнської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Новомиргородської міської ради до Головного управління Держгеокадастру у Кіроградській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу та повернення земельної ділянки в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 21.08.2019 № 11-4423/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі ріллі, площею 2,0000 га (кадастровий номер :02:000:5253) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області (теперішньої Новомиргородської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області). Витребувати у ОСОБА_2 на користь Новомиргородської міської ради земельну ділянку загальною площею 2,0000 га в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області від 21.08.2019 №11-4423/14-19-СГ у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області (наразі на території Новомиргородської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області) та стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кіровоградської обласної прокуратури (вул. Велика Пермська, 4, м. Кропивницький, код ЄРДПОУ 02910025), судовий збір, сплачений за пред`явлення цього позову, в сумі 4540 грн., зарахувавши його на р/р UА 0004600 в банку - Державна Казначейська служба України м. Київ МФО 820172, код класифікації видатків бюджету - 2800, отримувач - Кіровоградська обласна прокуратура, .

Свої вимоги обґрунтував тим, що земельна ділянка загальною площею 2 га (кадастровий номер :02:000:5253), що знаходиться за межами населеного пункту Новомиргородської міської ради (Дібрівської сільської ради Новомиргородського району на час винесення наказу) Кіровоградської області, вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності, внаслідок незаконного повторного використання ОСОБА_1 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання. Представник ОСОБА_1 , при зверненні до зазначеного органу влади не повідомив, що ОСОБА_1 вже раніше скористався своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, більше того, представником не підтверджено належним чином його повноваження. При цьому, ОСОБА_2 придбав вказану земельну ділянку в особи, яка з огляду на зазначені обставини, не мала права її отримувати та відчужувати. Наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 21.09.2019 № 11-4423/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Кіровоградської області Новомиргородського району Дібрівської сільської ради, надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі: пасовища, площею 2,0000 га (кадастровий номер :02:000:5253) із земель сільськогосподарського призначення державної власності, без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області Новомиргородського району Дібрівської сільської ради, суперечить вимогам ст. 19 Конституції України, ч.4 ст. 116 Земельного кодексу України, оскільки виданий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

29 жовтня 2021 року до суду від представника відповідача, ОСОБА_2 , надійшов відзив на позовну заяву, в якій вказав, що відповідач не погоджується із обставинами викладеними у позові, позовні вимоги не визнає в повному обсязі обґрунтовуючи тим, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Щодо першої вимоги зазначає, що заявлення вимоги про скасування наказу без скасування рішення про державну реєстрацію прав не призведе до відновлення стану до порушення права і тому такий спосіб захисту є неефективним, а від так не підлягає задоволенню судом; наказ, як акт індивідуальної дії, який втратив чинність шляхом його реалізації, може бути предметом оцінки за умови наявності в позові вимоги відносно визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Не зважаючи на відсутність у справі самого рішення, із наявних у справі доказів, можна зробити висновок про те, що громадянин ОСОБА_1 реалізував своє право на підставі оскаржуваного наказу 23 серпня 2019 року (Рішення про державну реєстрацію прав №48438968 від 29.08.2019 року). До 23 серпня 2019 року за вказаним громадянином не було зареєстровано жодної земельної ділянки одержаної ним в порядку ст.121 ЗК України. Таким чином, державний реєстратор приймаючи рішення про реєстрацію прав №48438968 від 29.08.2019 року діяла у спосіб та в порядку ст.19 Конституції України. Щодо другої вимоги зазначає, що прокурор в позові не вказав на ті виключні обставини за яких віндикація може бути застосована до добросовісного набувача, а саме: продавець, за договором купівлі-продажу, заволодів майном незаконно. Наказ геокадастру підписаний уповноваженою державою особою і станом на сьогодні відносно цієї особи відсутні будь-які претензії з боку держави (мається на увазі наявність кримінального переслідування). Отже наразі відсутні докази того, що держава не уповноважувала начальника держгеокадастру підписувати наказ; прокурор в позові не довів обставин наявності такого суспільного інтересу у потребі держави у спірному майні, який би дозволяв дійти висновку про наявність підстав у втручання у майнові права відповідача як добросовісного набувача спірного нерухомого майна; сама вимога сформульована таким чином, що навіть при її задоволенні вона є такою яка не може бути виконана. Мова іде про те, що віндикація може заявлятися тільки відносно окремого індивідуально визначеного майна окресленого певними ознаками (в даному випадку зазначенням кадастрового номера).

01 листопада 2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій прокурор заперечує щодо аргументів представника відповідача ОСОБА_2 , та просить задовольнити позовні вимоги.

Прокурор Любченко В. В., в судовому засіданні позовні вимоги просила задовольнити, а аргументи, зазначені у відзиві представником відповідача Пістоля С. І., відхилити.

Відповідач ОСОБА_1 , та представник Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області оповіщені в установленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися.

Відповідач, ОСОБА_2 та його представник, оповіщені в установленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача надав до суду заяву у якій просить розглянути справу без участі відповідача та його представника та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні доводи прокурора, безпосередньо дослідивши докази в справі: ознайомившись з письмовими доказами та іншими матеріалами справи, , суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позову із таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Представництво прокурором інтересів держави в суді відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Згідно ст. ст. 13, 14, 19 Конституції України земля в Україні є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позовна заява прокурора містить обґрунтування підстав для здійснення прокурором представництва інтересів в суді, передбачених ст. 131-1 Конституції України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 3, ч. 4 ст. 56 ЦПК України, зокрема у зв`язку з тим, що згідно з листом Новомиргородської міської ради (№ 01-23/178/1 від 29.06.2021) остання самостійно звертатися до суду з позовом не буде. За таких обставин, Новомиргородська міська рада, будучи обізнаною про наявність у порушень законодавства, маючи повноваження щодо самостійного звернення до суду із вказаною позовною заявою, не вжито заходів щодо звернення до суду з метою захисту інтересів територіальної громади.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12.08.2019 № 6-2414/14-19-сг отримав у приватну власність земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :05:000:0658) для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, а саме 28.09.2019 ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку було відчужено відповідно до договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 , що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №254433915 від 26.04.2021 року.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 21.08.2019 №11-4423/14-19-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га, розташованої на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області (кадастровий номер :02:000:5253) та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією наказу ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 21.08.2019 №11-4423/14-19-СГ.

На підставі зазначеного наказу, державним реєстратором виконавчого комітету Соколівської сільської ради Гончар Г.П., 23.08.2019 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2019 №4387, ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:5253 продав ОСОБА_2 . Земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:5253 площею 2 га перебуває в процесі об`єднання та продовжує перебувати у власності ОСОБА_2 , що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №257721505від 21.05.2021 року.

Відповідно до положень статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність.

Положеннями ст. ст.125,126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрація прав на нерухоме майно відбувається шляхом прийняття реєстратором рішення про державну реєстрацію прав.

Статтею 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Близькі за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95, 96), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29).

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). (п.34-44 Постанови ВС у справі 918/158/20 від 17 лютого 2021 року).

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад, сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Ураховуючи наведене, позовні вимоги, предметом яких є рішення органу виконавчої влади щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу виконавчої влади вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах, така позиція викладена у Постанові ВГСУ по справі № 912/627/15-г від 24 травня 2016 року.

Таким чином, наказ, як акт індивідуальної дії, який втратив чинність шляхом його реалізації, може бути предметом оцінки за умови наявності в позові вимоги відносно визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації. (п.97 Постанови ВП Справа № 909/968/16 (Провадження № 12-97гс18) від 11 вересня 2018 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ч.ч. 9, 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Земельні ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі поділу або об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Згідно абз. 2 ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно ч. 14 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру.

З урахуванням викладеного, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:5253 за ОСОБА_2 є неможливим без попереднього скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі.

Заявлення вимоги про скасування наказу без скасування рішення про державну реєстрацію прав не призведе до відновлення стану до порушення права і тому такий спосіб захисту є неефективним, а відтак, не підлягає задоволенню.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про те, що державний реєстратор приймаючи рішення про реєстрацію прав №48438968 від 29.08.2019 року діяла у спосіб та в порядку ст.19 Конституції України.

Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша третя статті 388 ЦК України). (п.145 Постанови ВП ВС у Справі № 183/1617/16 (Провадження № 14-208 цс 18) від 14 листопада 2018 року).

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. ЄСПЛ у рішенні від 24 червня 2003 року (заява № 44277/98) «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановив, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача визначено статтею 388 ЦК України, відповідно до якої власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише в разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння поза їх волею, та коли такий набувач набув майно за відплатним договором. Власник має право витребувати майно від добросовісного набувача в усіх випадках, коли він набув його безвідплатно. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначає, що судами попередніх інстанцій не встановлено наявності такого суспільного інтересу у потребі держави у спірному майні, який би дозволяв дійти висновку про наявність підстав у втручання у майнові права ВГБФ «Батьківська турбота» як добросовісного набувача спірного нерухомого майна. Таким чином, відповідно до статті 388 ЦК України держава не вправі витребувати спірне майно від ВГБФ «Батьківська турбота», який як добросовісний набувач набув на нього права власника. Тому в задоволенні віндикаційної вимоги слід відмовити. (Постанова ВПВС у Справі № 48/340 (Провадження № 12-14звг19) від 2 липня 2019 року).

Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Таким чином, одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. (Правовий висновок ВСУ у справі за № 6-2723цс16)

Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення сторони в судовому засіданні, беручи до уваги, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушених прав, одночасного застосування віндикаційного і негаторного позовів, які є взаємовиключними, суд приходить до безсумнівного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Новомиргородської міської ради до Головного управління Держгеокадастру у Кіроградській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу та повернення земельної ділянки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Р. А. Забуранний

Повний текст судового рішення виготовлений 09 грудня 2021 року.