Провадження №2/337/2541/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сидорової М.В.

за участю секретаря Сабліної А.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в своїх інтересах і інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом який мотивує тим, що 31.05.1990р. ним, на підставі ордеру серії Л №2348, який виданий Виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя, на сім`ю з 4 осіб, у тому числі: дружину ОСОБА_4 , синів ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , отримана квартира АДРЕСА_1 . Квартира не приватизована. У зазначеній квартирі, крім позивача, зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_6 . Фактично в квартирі мешкають позивач та його дружина ОСОБА_8 , яка за вказаною адресою не зареєстрована. Відповідачка ОСОБА_4 з 2001 року у вказаній квартирі не мешкає, після розлучення за власним бажанням переїхала до своїх батьків, жодних стосунків позивач з нею не підтримує, місце її мешкання йому невідоме. Відповідач ОСОБА_5 у вказаній квартирі не мешкає понад 15 років, створив свою сім`ю та виїхав з квартири за власним бажанням. Донька відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 у вказаній квартирі ніколи не мешкала, зареєстрована в квартирі формально, імовірно мешкає разом зі своєю матір`ю в смт. Шевченко Красноармійського району Донецької області. Наразі неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла віку, з якого може вільно визначати своє місце проживання, але наміру мешкати за місцем реєстрації не виказувала. Особистих речей відповідачів у вказаній квартирі немає. Відповідачі щодо бронювання квартири і видачі охоронного свідоцтва (броні) не зверталися. Жодних перешкод у користуванні квартирою з боку позивача ніколи не чинилось. Реєстрація відповідачів у квартирі без фактичного проживання створює позивачу значні матеріальні збитки, позивач вимушений сплачувати кошти за комунальні послуги, якими не користується. Внаслідок невиконання відповідачами своїх обов`язків по утриманню житла, утворилась заборгованість в розмірі більше 90000 грн., яку позивач вимушений сплачувати особисто, що є непомірним навантаженням на бюджет позивача. Оформити субсидію він не має можливості, оскільки потрібно надати довідки про дохід усіх зареєстрованих у квартирі осіб. Також позивач позбавлений можливості самостійно вчиняти дії на використання житла, на які потрібна згода всіх зареєстрованих в квартирі осіб, не має можливості без згоди усіх зареєстрованих осіб зареєструвати в квартирі за фактичним місцем мешкання свою дружину.

Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням спірної квартири, оскільки вони зареєстровані в квартирі формально, фактично за місцем своєї реєстрації не проживають без поважних причин, реєстрація відповідачів в спірній квартирі порушує права та законні інтереси позивача щодо володіння та користування вказаним житлом.

Просить визнати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та неповнолітню ОСОБА_6 такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 28.08.2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 21.10.2020 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

23.11.2020 року судом ухвалено заочне рішення за позовом ОСОБА_4 , яким позовні вимоги було задоволено повністю та визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

14.09.2021 року було задоволено заяву ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Балковий Р.Л., про перегляд заочного рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2020р. та заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2020р. у даній цивільній справі скасовано, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначенопідготовче судове засідання.

25.10.2021 року від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Балкового Р.Л. надійшов відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі. З 01.06.2019р. відповідач ОСОБА_5 перебуває під вартою, утримується у Запорізькому слідчому ізоляторі. Вже після ухвалення у даній справі заочного рішення, він дізнався, що його батько продає квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . У вказаній квартирі він не мешкає близько трьох років, при цьому постійно надавав своєму батькові грошові кошти на оплату комунальних послуг. Позивач спотворює обставини справи та вводить суд в оману. Відповідач вважає, що позивач одноособово приватизував житло, хоча воно надавалось на сім`ю з чотирьох осіб, в тому числі ОСОБА_5 . Просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 12.11.2021 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про виклик в судове засідання свідків.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , в судове засідання не прибули.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Балковий Р.Л. у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяві. Додатково пояснив, що спірна квартира була надана позивачу на сім`ю з чотирьох осіб, в тому числі дружину та сина. Дійсно ОСОБА_5 на час звернення до суду позивача не мешкав в спірній квартирі, проте він з 01.06.2019р. по теперішній час утримується під вартою у Запорізькому слідчому ізоляторі. Відповідач ОСОБА_5 запевняє, що постійно надавав батькові грошові кошти на оплату комунальних послуг. Вважає, що підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою немає, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 не прибула в суд по невідомими причинами, про час та місце судового засідання повідомлялась, зокрема, через оголошення про виклик на офіційному сайті Судової влади України. Відзиву на позов або зустрічного позову не подала.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, суду надано заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи на підставі наявних матеріалів у справі.

Суд, вважає можливим провести розгляд справи у відсутність учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_5 , свідків, дослідивши матеріали справи, знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню.

Так, відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_4 , на підставі ордеру серії Л №2348 від 31.05.1990р., який виданий Виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя на сім`ю з 4 осіб, у тому числі: дружину ОСОБА_4 , синів ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 (арк.11-12).

У вказаній квартирі на час звернення до суду з вказаним позовом зареєстроване місце проживання: позивача ОСОБА_4 з 30.08.1990 року, відповідачів ОСОБА_4 з 30.08.1990 року, ОСОБА_5 з 29.08.2002 року та ОСОБА_6 з 28.02.2006 року (арк. 3, 13, 21-23).

21.06.2001 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , про що у відділі реєстрації актів громадянського стану Хортицького районного управління юстиції м.Запоріжжя зроблено актовий запис № 302 (арк.10).

Згідно з наданим позивачем актом про фактичне непроживання б/н від 07.08.2020р., який складений мешканцями квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не проживають в квартирі АДРЕСА_1 , їх речей в квартирі немає (арк.15, 92).

Згідно з актом обстеження умов проживання №10.08/1483 від 24.09.2020 року, складеного спеціалістом відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради Алішевською В.В., у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_3 , 1961 р.н., який проживає у квартирі; ОСОБА_5 , 1979 р.н., який в квартирі не проживає; ОСОБА_4 , 1961 р.н., яка в квартирі не проживає; ОСОБА_11 , 2005 р.н., яка в квартирі не проживає. Водночас в квартирі фактично проживає, але не зареєстрована дружина ОСОБА_4 ОСОБА_9 , 1957 р.н. Умови проживання в квартирі задовільні, дитячі речі у квартирі відсутні, мається великий борг за комунальні послуги (арк.46).

Згідно з довідкою начальника ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» №2/10-5879 від 19.07.2021р., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , утримується в слідчому ізоляторі з 01.06.2019р. (арк.119).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , кожний окремо пояснили, що вони знають родину позивача тривалий час близька 40 років, вони товаришують, постійно спілкуються.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що у позивача була дружина ОСОБА_14 , з якою він давно розлучився. Після неї у позивача було багато жінок, деякий час він мешкав один, а на протязі останніх трьох років мешкає з дружиною ОСОБА_15 . Першу дружину позивача він бачив один раз, коли був у спірній квартирі приблизно у 2005 році. Сина ОСОБА_4 ОСОБА_16 останній раз бачив приблизно у 2007-2008 роках, він мешкав разом з дружиною та своєю маленькою донькою у квартирі позивача. Також йому відомо, що позивач переніс два інсульти. Також зі слів позивача йому відомо, що коли він перебував у лікарні з одним з інсультів, у спірну квартиру приходив його син ОСОБА_5 , забирав речі, у нього були ключі від квартири. Причини не проживання у квартирі відповідачів йому невідомі.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що з відповідачів вона не знає, ніколи у квартирі позивача їх не бачила.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми діючого Житлового кодексу Української РСР, оскільки спірна квартира, як зазначає позивач, не є власністю позивача і спір стосується визнання членів сім`ї наймача житлового помешкання такими, що втратили право користування внаслідок відсутності понад встановлені у законодавстві строки.

Згідно з ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст.71 Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на військовій службі;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом всього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Згідно зі ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 24.10.2018 року по справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила права право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17 (провадження № 61-4262св20).

У постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі № 209/2642/18 викладено, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У свою чергу, відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Враховуючи вищевикладені вимоги діючого законодавства, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих доказів в їх взаємозв`язку і достатності, належності та допустимості, суд вважає недоведеним, що відповідачі ОСОБА_5 - син позивача та неповнолітня онука позивача - ОСОБА_11 , а також ОСОБА_4 - колишня дружина позивача, які правомірно набули право користування спірним приміщенням, не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщення.

Так, позбавлення житла є крайньою мірою впливу та має бути повністю виправдано, тобто необхідність такої міри має бути повністю доведена неспростовними доказами та фактами.

Вирішуючи вказаний спір, суд виходить з того, що відповідач ОСОБА_5 з 01.06.2019р. перебуває під вартою, і наразі утримується у слідчому ізоляторі, що не може свідчити про те, що він за власним бажанням, волевиявленням та без поважних причин не проживає у спірній квартирі з цього часу понад встановлені ст.71 ЖК Української РСР строки, втратив інтерес до цієї квартири.

Протягом усього часу перебування під вартою, враховуючи при цьому, що у квартирі залишився проживати батько відповідача ОСОБА_5 , жиле приміщення зберігається за відповідачем ОСОБА_5 , як за тимчасово відсутнім членом сім`ї наймача, понад шість місяців.

Доказів на підтвердження не проживання відповідача ОСОБА_5 до тримання його під вартою у спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, щоб давало підстави визнати його такими, що втратив право користування цим жилим приміщенням, в тому числі у зв`язку із втратою його інтересу до житла, позивачем не надано.

З огляду на викладене, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, з урахуванням положень наведених вище норм житлового законодавства, враховуючи, що наразі в силу закону за відповідачем ОСОБА_5 зберігається право користування спірним житловим приміщенням, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою.

При вирішенні спору в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_11 , 2005 р.н., такою, що втратила право на користування житловим приміщення в спірній квартирі, суд виходить з того, що ч.2 ст.29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

За змістом ч.2 ст.18 вказаного Закону, діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст.16 Конвенції ООН про права дитини).

До достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання не можна вважати неповажною причину не проживання дитини у спірному житлі, її проживання в іншому місці з одним із батьків.

Дійсно неповнолітня ОСОБА_11 22.12.2019 року досягла чотирнадцяти років та з цього моменту набула достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначити своє місце проживання, проте факт не проживання її у спірному помешканні до, а також на момент затримання її батька ОСОБА_17 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), коли вона була ще малолітньою дитиною, не є підставою для визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина могла реалізувати його лише після досягнення певного віку.

Досягнення дитиною чотирнадцяти років, на переконання суду, також не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом, в той час коли позивачем не доведена свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення, а також неповажність такого не проживання.

Акт обстеження умов проживання від 24.09.2020р., наданий органом опіки та піклування, підтверджує лише факт відсутності неповнолітньої ОСОБА_11 у спірному жилому приміщенні на час проведення обстеження. Проте причини відсутності та період її не проживання у квартирі не зазначені.

Також суд враховує, що доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_11 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком, а відтак, визнання дитини такою, що втратила право на користування житлом може призвести до грубого порушення її прав та інтересів на житло.

На підставі викладеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_11 такою, що втратила право користування квартирою.

Щодо позовних вимог провизнання колишньої дружини позивача ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщення в спірній квартирі, суд також прийшов до висновку, що позивачем не доведена відсутність вказаного відповідача у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин.

Доводи сторони позивача про те, що на час звернення до суду позивача відповідачі, в тому числі син ОСОБА_5 та колишня дружина ОСОБА_4 , без поважних причин у вказаній квартирі не проживають понад 15 років, що підтверджується показами свідків, суд вважає безпідставними з огляду на те, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтверджують лише факт непроживання відповідачів у спірному приміщенні, проте не пояснюють причин такого не проживання. Їх покази не містять інформації, достатньої для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідно до положень статей 71, 72 ЖК УРСР.

Сам факт непроживання відповідачів у спірній квартирі не є підставою для визнання їх таким, що втратили право користування жилим приміщенням.

Акт про непроживання відповідачів від 07.08.2020р., наданий позивачем до суду на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, судом не приймається до уваги, оскільки він також не встановлює і не відображає причин відсутності відповідачів.

Взагалі вказаний акт не може бути належним доказом у розумінні ст.77 ЦПК України, який містить інформацію щодо предмета доказування, оскільки акт про непроживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку тощо, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо.

Проте вказаний акт, складений та підписаний дружиною позивача ОСОБА_9 , її донькою ОСОБА_10 , про що повідомлено представником позивача в судовому засіданні, а також самим позивачем, тобто заінтересованими особами, тому не приймається судом до уваги.

Акт обстеження умов проживання від 24.09.2020р., наданий органом опіки та піклування, як вже зазначалось, також не відображає причини відсутності відповідачів у спірному помешканні.

Будь-яких інших доказів на підтвердження відсутності відповідачів у спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, щоб давало підстави визнати їх такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням, в тому числі у зв`язку із втратою їх інтересу до житла, позивачем не надано.

Як вже зазначалось, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.

Наявність заборгованості за комунальні послуги, яка утворилась через реєстрацію відповідачів у спірній квартирі, відсутність охоронного свідоцтва (броні) не є підставою згідно зі статтями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідачів до спірного житла.

Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

При розгляді справи по суті необхідно завжди звертати увагу на баланс інтересів сторін спору.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача ОСОБА_4 , у зв`язку з чим в задоволенні його позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст..41 Конституції України, ст. 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР,ст.15, 16 ЦК України, ст.2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 259, 263-265ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в своїх інтересах і інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25 листопада 2021 року.

Суддя М.В. Сидорова