Провадження № 22-ц/4808/1513/21
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2021 року ухавалене у складі судді Польської М.В. у м.Івано-Франківськ у справі за позовом ТОВ Кей-Колект до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Івано-Франківський міський відділ виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про звільнення майна з - під арешту,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ТОВ Кей-Колект звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Івано-Франківський міський відділ виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про звільнення майна з- під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що 30.12.2005 року між АКІБ УкрСиббанк (правонаступником якого є Акціонерне товариство УкрСиббанк) та ОСОБА_1 був укладений Кредитний Договір №638/143-05, за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит в іноземній валюті в сумі 21 000,00 доларів США з відсотковою ставкою 12,5% річних. У забезпечення виконання кредитного договору було укладено договір іпотеки від 03.01.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М., зареєстровано у реєстрі за № 04, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Між АТ Укрсиббанк та ТОВ Кей-Колект 13.02.2012 року укладено договір факторингу та договір переуступлення прав вимог до останнього перейшло право вимоги за вказаними договорами. Зобов`язання за кредитним договором позичальником не виконані. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що на підставі постанови старшого державного виконавця відділу Івано-Франківського МВ ДВС головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Саюк Т.В. від 27.10.2016р. реєстраційний номер обтяження: 35425631 (номер запису про обтяження 51776052) накладено арешт на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Просить звільнити з-під арешту квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка перебуває в іпотеці та забезпечує виконання кредитних забов`язань.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2021 року позов задоволено частково. Звільнено майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 м.кв., житловою площею 29,2 м.кв., з - під арешту накладеного постановою старшого державного виконавця відділу Івано-Франківського МВ ДВС головного тереторіального управління юстиції в Івано-Франківській області Саюк Т.В. від 27.10.2016 року (номер запису про обтяження 51776052).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні).

В задоволенні позовних вимог щодо відповідача ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що подана позивачем позовна заява про звільнення квартири з- під арешту та її задоволення, є реальною загрозою повторного з боку ТОВ «Кей-Колект» привласнення належної їй квартири при існуючій нотаріальній забороні відчуження від 2006 року. Зазначає, що якщо ТОВ «Кей-Колект» зніме арешт, то наступним кроком колекторів буде задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в способи про які їй як апелянту буде не відомо. Враховуючи те, що позивачем у іншій цивільній справі досі недоведено розмір боргу, на яку має право претендувати позивач при вирішенні питання про закриття кредитної заборгованості, в тому числі шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. Також вважає, що у матеріалах справи відсутні докази чітко визначеної суми заборгованості, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки і чи дозволяє така сума здовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди інтересам боржника.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представники ТОВ «Кей-Колект» та Івано-Франківського міського відділу виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підставі договору факторингу від 13.02.2012 року та договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012 року укладених між АТ Укрсиббанк та ТОВ Кей-Колект як стягувач за кредитним договором №638/143-05 укладеним 30.12.2005 року між АКІБ УкрСиббанк (правонаступником якого є Акціонерне товариство УкрСиббанк) та ОСОБА_1 , за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит в іноземній валюті в сумі 21 000,00 доларів США з відсотковою ставкою 12,5% річних, має право вимагати звільнення майна з- під арешту квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 м.кв., житловою площею 29,2 м.кв., накладеного постановою старшого державного виконавця відділу Івано-Франківського МВ ДВС головного тереторіального управління юстиції в Івано-Франківській області Саюк Т.В. від 27.10.2016 року (номер запису про обтяження 51776052), оскільки відповідно договору іпотеки від 03.01.2006 року зазначена квартира передана в іпотеку в рахунок виконання усіх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором № 638/143-05 укладеним 30.12.2005 року, які боржником ОСОБА_1 не виконані.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 30.12.2005р. між АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступник ПАТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір на суму кредиту 21 000 доларів США, терміном до 29.12.2026р. (а.с.8-10).

В забезпечення кредитного договору між АІКБ «Укрсиббанк» (правонаступник ПАТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 03.01.2006р., предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 м.кв., житловою площею 29,2 м.кв., власність на яку у ОСОБА_1 набула 28.12.2005р., про що на підставі договору 03.01.2006р. зроблено запис про обтяження у Єдиному реєстрі про державну реєстрацію обтяжень за номером 12826057 (а.с.6, 11,12).

13 лютого 2020 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 2 та договір переуступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2020 р., згідно якого до останнього перейшло право вимоги за вказаними договорами кредиту та іпотеки (а.с.13-18).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.10.2020р. позивачу стало відомо, що на підставі постанови старшого державного виконавця відділу Івано-Франківського МВ ДВС головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Саюк Т.В. від 27.10.2016р. реєстраційний номер обтяження: 35425631 (номер запису про обтяження 51776052) про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 , в т.ч. на майно, що є предметом іпотеки (а.с.6-7).

В рамках даного виконавчого провадженна накладено арешт на все майно яке стосувалось стягувача ПАТ «Єврогазбанк» до боржника ОСОБА_1 на суму 186 222.90 грн в склад якого ввійшло іпотечне майно - квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 м.кв., житловою площею 29,2 м.кв., 30.12.2005р. між АІКБ «Укрсиббанк» (правонаступник ПАТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 , яке забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором №638/143-05 укладеним 30.12.2005 року на суму кредиту 21000 доларів США, терміном дії до 29.12.2026р.

Частиною першою статті 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що була чинною на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копію постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно з частиною першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

З урахуванням того, що арешт накладений на спірну квартиру, яка перебуває в іпотеці, згідно частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» позивач як іпотекодержатель має пріоритетне права на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно, яке виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Оскільки зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації, то суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги ТОВ «Кей-Колект» як іпотекодержателя спірного нерухомого майна підлягають задоволенню.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 338/1118/16-ц ( провадження № 61-16095св18), підстави відступити від зазначеного висновку суд не встановив.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що недоведено розмір боргу, на яку має право претендувати ТОВ «Кей-Колект» при вирішенні питання про закриття кредитної заборгованості, так як не впливають на вимоги позивача про зняття арешту на спірну квартиру, оскільки зазначена квартира перебуває в іпотеці, тому ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу наділене правом на звернення до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 02 грудня 2021 року.

Судді: В.Д. Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський