Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

місто Київ

справа № 759/3119/16-ц

провадження № 61-19109св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортний Ассістанс»,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Явір-житлобуд-2», Вищий адміністративний суд України, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортний Ассістанс» та Товариства з обмеженою відповідальністю

«Стиль-Блюз» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року у складі судді Журибеди О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у березні 2016 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» (далі - ТОВ «Стиль-Блюз»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортний Ассістанс»

(далі - ТОВ «Транспортний Ассістанс»), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Явір-житлобуд-2», Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Вищий адміністративний суд України, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що номер квартири АДРЕСА_1 , зазначений в акті прийому-передачі від 03 листопада 2011 року № 47-МП, змінений на № АДРЕСА_16; визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року № НИ-1243, укладений між ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс»; вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» Святошинській районній у місті Києві раді надано в постійне користування земельну ділянку, площею 7, 12 га, для будівництва житлових будинків з комплексом соціально-побутового обслуговування на АДРЕСА_3 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови. У пункті 3.7 цього рішення передбачено, що Святошинська районна у м. Києві рада повинна передати Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 5 % загальної площі будинку (крім службової).

У подальшому рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 738/2148 внесені зміни до рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798, змінено Святошинську районну у місті Києві раду на ТОВ «Стиль-Блюз».

Зазначав, що на виконання зобов`язань, які виникли відповідно до пункту 3.7 рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798, із змінами та доповненнями, внесеними рішенням від 18 листопада 2004 року

№ 638-7/798, щодо нарахування забудовником 5 % загальної площі квартир у розмірі 1 684, 98 кв. м, 12 листопада 2011 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке перейменовано у Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), та ТОВ «Стиль-Блюз» був укладений договір № 7 про проведення розрахунків з передачі встановлених відрахувань загальної площі квартир за житлові будинки на АДРЕСА_3 .

Також на виконання рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/198 із змінами та доповненнями, внесеними рішенням від 18 листопада 2004 року № 638-7/798, відповідно до акта прийому-передачі № 47-МП TOB «Стиль-Блюз» 03 листопада 2011 року передало Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації майнові права на 8 квартир, загальною площею 986, 5 кв. м, у будинку АДРЕСА_4 , зокрема, й на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 на 5 поверсі, загальною площею 135, 6 кв. м.

Відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 15 травня 2008 року № 746 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку АДРЕСА_6 » житловому будинку АДРЕСА_6 присвоєно поштову адресу АДРЕСА_7 .

Згідно з актом від 27 серпня 2012 року № 152 Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації передало, а Вищий адміністративний суд України прийняв трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 , розташовану на 5 поверсі, житловою площею 78, 98 кв. м, загальною площею 135, 60 кв. м (новобудова).

Згідно з розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 26 вересня 2012 року № 629 зазначену квартиру включено до числа службових жилих приміщень Вищого адміністративного суду України.

Розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 лютого 2015 року № 70 затверджено рішення керівництва Вищого адміністративного суду України про надання службової квартири АДРЕСА_8 судді ОСОБА_1 на родину з 6 осіб, а 12 лютого 2015 року на підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_1 виданий ордер № 012909 на право зайняття службового жилого приміщення.

Позивач зазначав, що замовником TOB «Стиль-блюз» змінено нумерацію квартир у будинку АДРЕСА_7 до моменту прийняття зазначеного будинку в експлуатацію, що підтверджується ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2015 року у справі № 759/17477/15-к, згідно з якою номер квартири АДРЕСА_8 на п`ятому поверсі будинку АДРЕСА_9 , змінено на номер АДРЕСА_16.

Позивач зазначав, що у зв`язку із внесенням TOB «Стиль-Блюз» змін до проектної документації, що передбачає зміну нумерації спірної квартири, він позбавлений можливості вселитися у надане йому службове жиле приміщення на підставі ордера від 13 лютого 2015 року № 012909, а тому встановлення факту зміни відповідачем ТOB «Стиль-Блюз» нумерації квартир у будинку АДРЕСА_4 потрібно йому задля захисту його житлових прав, зокрема, визнання права користування квартирою АДРЕСА_10 (колишній номер квартири АДРЕСА_5 ) у зазначеному будинку на підставі ордера та права вселення до зазначеного житлового приміщення.

Крім того, 10 вересня 2014 року між TOB «Стиль-Блюз» та TOB «Транспортний Ассістанс» укладений договір купівлі-продажу майнових прав № НИ-1243, за умовами якого ТOB «Стиль-блюз» відчужило майнові права на квартиру № АДРЕСА_16 (колишня квартира АДРЕСА_8 на користь TOB «Транспортний Ассістанс».

Станом на момент укладення цього договору про відчуження майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 відповідач TOB «Стиль-Блюз» не був власником цього майна і не мав права ним розпоряджатися, а тому вважав, що зазначений правочин суперечить вимогам ЦК України та відповідно до вимог статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Стислий виклад позиції третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору

У березні 2016 року Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до суду із позовом до ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс», треті особи: Вищий адміністративний суд України, ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року № НИ-1243, укладеного між ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс».

На обґрунтування позову посилався на аналогічні доводи, а саме, що TOB «Стиль-Блюз» на момент укладення договору про відчуження майнових прав на спірну квартиру на користь TOB «Транспортний Ассістанс» не було власником цього майна, оскільки ще 03 листопада 2011 року здійснило відчуження таких майнових прав на користь Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації відповідно до акта прийому-передачі № 47-МП, а тому цей правочин суперечить вимогам ЦК України, у зв`язку з чим у силу приписів статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні в силу його необґрунтованості. Посилалися, зокрема, на те, що відсутні підстави стверджувати про зміну нумерації квартири, при цьому позивач так і не надав жодної технічної або правовстановлюючої документації, яка б підтверджувала існування у будь-який період часу квартири АДРЕСА_8 не була у власності держави або територіальної громади, також не перебувала на балансі, у віданні жодного з зазначених органів, що дозволило б їм розпоряджатись відповідним майном.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що номер квартири АДРЕСА_1 , зазначений в акті прийому-передачі від 03 листопада 2011 року № 47-МП, змінений на № АДРЕСА_16 у будинку АДРЕСА_7 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відмовлено.

Суд першої інстанції керувався тим, що TOB «Стиль-блюз» змінено нумерацію квартир у проектній документації у будинку АДРЕСА_7 до моменту прийняття зазначеного будинку в експлуатацію. Про внесення змін до проектної документації TOB «Стиль-Блюз» не повідомило Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується листом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30 жовтня 2015 року № 006-2376.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд зазначив, що майнові права на спірну квартиру йому не належать, він їх не набув ані за договором, ані в іншому установленому законом порядку, а тому у нього відсутнє право оспорювати спірний правочин. Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи, суд першої інстанції зазначив, що договір не суперечить вимогам законодавства, оскільки сторони при підписанні та виконанні умов спірного договору дійшли згоди щодо всіх істотних умов та в повному обсязі усвідомлювали настання юридичних наслідків внаслідок укладання та виконання умов.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що оскільки рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року відмовлено як володільцю майнових прав на спірну квартиру, і він не оскаржив це рішення суду першої інстанції, то у суду апеляційної інстанції відступні підстави для виходу за межі апеляційної скарги ОСОБА_1

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1

ОСОБА_1 21 грудня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позову, ухвалити в цій частині нове рішення. Визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року № НИ-1243, укладений між ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс»; вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції зробив безпідставний висновок, що оскільки рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року відмовлено як володільцю майнових прав на спірну квартиру, і він не оскаржив це рішення суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для виходу за межі апеляційної скарги ОСОБА_1 . Такий висновок суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 761/10023/13-ц (провадження № 61-9951св18), від 01 листопада 2020 року у справі № 500/6755/15-ц (провадження № 61-10607св20), щодо спільного розгляду первісного позову та позову третьої особи.

Також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, за обставин дійсного ордера на зайняття службового житлового приміщення та неможливості вселення у зазначене приміщення. Зазначену підставу касаційного оскарження також підтверджує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи рішення, не посилаються на висновки Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ТОВ «Транспортний Ассістанс»

ТОВ «Транспортний Ассістанс» 24 грудня 2020 року звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року в частині задоволення позову, скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Транспортний Ассістанс», ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник посилався на те, що суд першої інстанції зробив безпідставний висновок, що замовником ТОВ «Стиль-Блюз» змінено нумерацію квартир у проектній документації на будинок АДРЕСА_7 до моменту прийняття зазначеного будинку в експлуатацію. Суд не зазначив, на підставі яких доказів зробив такий висновок. Крім того, суд встановив ці обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, а саме фотокопії документа «Проект забудови території між буд. Кольцова, вул. Картвелішвілі та АДРЕСА_11 житловими будинками з комплексом соціально-побутового обслуговування у Святошинському районі м. Києва. Том ІІ. Книга 1. Архітектурна частина». Судом не розглянуто клопотання про визнання зазначеного доказу недопустимим відповідно до статті 78 ЦПК України. Оскаржувані рішення ухвалено без урахування правових висновків, викладених, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 761/5156/13-ц (провадження

№ 14-425цс19). Відповідно до зазначеного висновку майновим правом на об`єкт незавершеного будівництва є обумовлене договором право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли настали певні, але не всі юридичні передумови, що необхідні та достатні для набуття речового права. Водночас судами не встановлено, що після введення в будинку експлуатацію Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради оформив права власності на спірну квартиру.

Наведене у сукупності дає підстави стверджувати про те, що суди безпідставно задовольнили позов у частині встановлення факту зміни нумерації квартир. Судами не враховано, що під час встановлення певного юридичного факту суди повинні досліджувати мету та правовідносини, на які вплине встановлення такого факту, однак цього здійснено не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ТОВ «Стиль-Блюз»

ТОВ «Стиль-Блюз» 22 січня 2021 року звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року в частині задоволення позову, скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Стиль-Блюз», ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю. В іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування скарги посилалося на те, що суд першої інстанції зробив безпідставний висновок, що замовником ТОВ «Стиль-Блюз» змінено нумерацію квартир у проектній документації на будинок АДРЕСА_7 до моменту прийняття зазначеного будинку в експлуатацію. Суд не зазначив, на підставі яких доказів зробив такий висновок. Крім того, суд не надав належної оцінки показанням свідка щодо факту зміни нумерації квартири. Оскаржувані рішення ухвалено без урахування правових висновків, викладених, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 761/5156/13-ц (провадження

№ 14-425цс19). Відповідно до зазначеного висновку майновим правом на об`єкт незавершеного будівництва є обумовлене договором право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли настали певні, але не всі, юридичні передумови, необхідні та достатні для набуття речового права. Водночас судами не встановлено, що після введення в будинку експлуатацію Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради оформив право власності на спірну квартиру.

Наведене у сукупності дає підстави стверджувати про те, що суди безпідставно задовольнили позов у частині встановлення факту зміни нумерації квартир. Судами не враховано, що під час встановлення певного юридичного факту суди повинні досліджувати мету та правовідносини, на які вплине встановлення такого факту, однак цього зроблено не було.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 надав до суду відзив на касаційні скарги ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс», у якому просив зазначені касаційні скарги залишити без задоволення, оскільки заявники не навели обґрунтованих та законних підстав для скасування рішень в оскаржуваній частині.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалами Верховного Суду від 21 січня 2021 року та 29 січня 2021 року відкрито касаційні провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_1 , ТОВ «Транспортний Ассістанс», ТОВ «Стиль-Блюз», ухвалою від 10 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до пункту 2 рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» Святошинській районній у місті Києві раді, за умови виконання пункту 3 рішення, надано в постійне користування земельну ділянку, площею 7, 12 га, для будівництва житлових будинків з комплексом соціально-побутового обслуговування на АДРЕСА_3 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.

Пунктом 3.7 цього рішення ради передбачено, що Святошинська районна в м. Києві рада повинна передати Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 5 % загальної площі будинку (крім службової).

Згідно з рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 738/2148 внесено зміни до рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798, змінено Святошинську районну у місті Києві раду на ТОВ «Стиль-Блюз».

12 листопада 2011 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке було перейменовано у Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), та ТОВ «Стиль-Блюз» укладений договір № 7 про проведення розрахунків з передачі встановлених відрахувань загальної площі квартир за житлові будинки на АДРЕСА_3 .

Зазначений договір укладений на виконання зобов`язань, які виникли відповідно до пункту 3.7 рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року

№ 638-7/798, щодо нарахування забудовником 5 % загальної площі квартир у розмірі 1 684, 98 кв. м.

Установлено, що 03 листопада 2011 року відповідно до акта прийому-передачі № 47-МП TOB «Стиль-Блюз» передало Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації майнові права на 8 квартир, загальною площею 986, 5 кв. м, у будинку АДРЕСА_4 , зокрема і на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 на 5 поверсі, загальною площею 135, 6 кв. м.

Зазначений акт прийому-передачі № 47-МП складений на виконання рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/198, із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 638-7/798.

Відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 15 травня 2008 року № 746 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку АДРЕСА_6 » житловому будинку АДРЕСА_6 .

Згідно з актом від 27 серпня 2012 року № 152 Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації передало, а Вищий адміністративний суд України прийняв трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 , розташовану на 5 поверсі, житловою площею 78, 98 кв. м, загальною площею 135, 60 кв. м (новобудова).

Встановлено, що розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 вересня 2012 року № 629 зазначену квартиру включено до числа службових жилих приміщень Вищого адміністративного суду України.

Розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 лютого 2015 року № 70 затверджено рішення керівництва Вищого адміністративного суду України про надання службової квартири АДРЕСА_8 судді ОСОБА_1 на родину з 6 осіб.

11 лютого 2015 року на підставі зазначеного розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації ОСОБА_1 виданий ордер № 012909 на право зайняття службового жилого приміщення, а саме трикімнатної квартири

АДРЕСА_12 .

Наведені обставини відповідачами не спростовані.

Також судом встановлено, що згідно з відомостями реєстру дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України житловий будинок АДРЕСА_13 (секції 1, 2, 3, 4) за адресою: місто Київ, бульв. Кольцова, 14 , у якому розташована спірна квартира, був введений в експлуатацію у грудні 2014 року (сертифікат від 31 грудня 2014 року ІУ-99).

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Вищого господарського суду України від 23 грудня 2014 року залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 04 листопада 2014 року у справі № 910/12122/14, якою відмовлено у задоволенні позову TOB «Стиль-Блюз» про визнання недійсним правочину. Зазначеним судовими рішеннями підтверджено чинність та дійсність акта прийому-передачі майнових прав від 03 листопада 2011 року № 47-МП, а також договору від 12 листопада 2011 року № 7 про проведення розрахунків з передачі встановлених відрахувань загальної площі квартир за житлові будинки на АДРЕСА_3 .

Судом першої інстанції встановлено, що TOB «Стиль-блюз» змінено нумерацію квартир у проектній документації у будинку АДРЕСА_7 до моменту прийняття зазначеного будинку в експлуатацію.

Про внесення змін до проектної документації, що передбачали відповідну зміну нумерації квартир, переданих згідно з актом від 03 листопада 2011 року

№ 47-МП, TOB «Стиль-Блюз» не повідомило Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується листом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30 жовтня 2015 року № 006-2376.

Відповідно до матеріалів справи, з метою уточнення інформації щодо зміни нумерації та технічних параметрів квартир, отриманих від TOB «Стиль-Блюз» як замовника будівництва спірного будинку, Вищим адміністративним судом України та Департаментом будівництва та житлового забезпечення неодноразово направлялися до TOB «Стиль-Блюз» відповідні звернення.

Однак інформацію про внесення змін до проектної документації, що передбачали зміну нумерації квартир, переданих згідно з актом від 03 листопада 2011 року № 47-МП, TOB «Стиль-Блюз» Вищому адміністративному суду України та Департаменту будівництва та житлового забезпечення не надало.

Відповідно до ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2015 року, постановленої в межах кримінального провадження № 0001093 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191 КК України, відповідно до поповерхових планів 3 під`їзду будинку АДРЕСА_7 змінено нумерацію квартир, а саме номер квартири АДРЕСА_5 на 5 поверсі змінено на АДРЕСА_16.

Крім того, встановлено, що 10 вересня 2014 року між TOB «Стиль-Блюз» та TOB «Транспортний Ассістанс» укладений договір № НИ-1243 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого ТOB «Стиль-блюз» відчужило майнові права на квартиру АДРЕСА_2 на користь TOB «Транспортний Ассістанс».

Відповідно до акта прийому-передачі житлового приміщення (квартири) від 01 липня 2015 року TOB «Стиль-Блюз» передало, а TOB «Транспортний Ассістанс» отримало квартиру АДРЕСА_2 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_1 .

Визнаючи обґрунтованість доводів заявника про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, за обставин дійсного ордера на зайняття службового житлового приміщення та неможливості вселення у зазначене приміщення, Верховний Суд зазначає про таке.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

За змістом статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Згідно зі статтею 132 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (який був чинний до 30 вересня 2016 року) після призначення на посаду суддя Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищого спеціалізованого суду, апеляційного, місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується службовим житлом за місцем знаходження суду.

Відповідно до статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (чинного на час ухвалення оскаржуваних рішень) після призначення на посаду суддя, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується службовим житлом за місцем знаходження суду органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Щодо правової природи ордера на зайняття жилого приміщення

Відповідно до статті 121 ЖК Української PCP порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Статтею 122 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Особи, яким може бути надано службові жилі приміщення, визначений в Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженому постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення».

Відповідно до пункту 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженому постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток № 2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Верховний Суд звертає увагу, що зазначений строк дійсності ордера є присічним і поновленню судом не підлягає. При цьому за спливом тридцятиденного строку ордер втрачає свою силу і вселення на його підставі в жиле приміщення не допускається.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ордер виданий позивачу 12 лютого 2015 року, проте у строк до 14 березня 2015 року позивач не вселився у спірне майно, з огляду на що з 15 березня 2015 року втратив право на вселення у квартиру незалежно від причин, за яких позивач не реалізував своє право на вселення.

У наведених висновках Верховний Суд виходить з таких міркувань.

Ордер є адміністративним актом індивідуального характеру виконкому районної, міської, районної в місті Ради (орган місцевого самоврядування), до компетенції якого входить його видача на вселення громадянина у зазначене в ньому житлове приміщення. Ордер породжує, з одного боку, адміністративно-правові відносини між виконкомом та житлово-експлуатаційною організацією (підприємством, іншим органом), куди він здається, а з іншого - цивільно-правові відносини між громадянином і зазначеними організаціями, які зобов`язані після вселення особи у надане житло укласти з ним договір найму щодо цього жилого приміщення.

Ордер - це наказ (вказівка), доручення уповноваженого органу місцевого самоврядування, адресоване житлово-експлуатаційній організації (іншому органу) вселити особу у певне жиле приміщення. Через видачу ордера у заінтересованої особи за своєю правовою природою виникають публічно-правові відносини з органом, що видав такий ордер, без надання права вимоги до третіх осіб.

Ордер на вселення у жиле (зокрема й службове) приміщення не є правовстановлюючим документом на надане для вселення житло; лише отримання особою такого документа не призводить до виникнення у неї права на користування тим приміщенням, що у ньому зазначено.

З урахуванням викладеного, у позивача не виникло як права користування, так і будь-якого іншого майнового права, права очікування, оскільки відповідні права щодо квартири виникають у особи в силу фактичного вселення її у певне приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера та наступного укладення договору найму жилого приміщення щодо такого житла.

Законодавчі вимоги до жилого приміщення, що надано для вселення на підставі ордера

Верховним Судом також враховано, що згідно із частинами першою, другою статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Аналіз наведеного положення свідчить про те, що жиле приміщення, на вселення в яке видається ордер, повинно бути як фактично, так і юридично вільним. Ордер не може бути виданий також і на жиле приміщення, якщо в ньому будь-яка особа (хоча б й не на законних підставах) проживає. Відповідний орган місцевого самоврядування, органи з управління житловим фондом до видачі ордера повинні вжити заходів з метою звільнення спірного приміщення.

Так само надане житлове приміщення повинно бути юридично вільним від прав третіх осіб на нього, тобто таке житло повинно перебувати на балансі відповідного органу місцевого самоврядування та на нього не повинно існувати прав власності, користування або будь-яких інших майнових прав у третіх осіб.

За всіма встановленими судами обставинами ордер ОСОБА_1 виданий на юридично та фактично не вільну квартиру, оскільки з 10 вересня 2014 року між TOB «Стиль-Блюз» та TOB «Транспортний Ассістанс» майнові права на спірну квартиру набуло TOB «Транспортний Ассістанс». Відповідно до матеріалів справи надалі TOB «Транспортний Ассістанс» зареєструвало за цією особою право власності на спірну квартиру (а. с. 187-188 том І).

Позивач, який просить визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року № НИ-1243, укладений між ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс», тим самим визнає той факт, що житло, на яке він сам претендує, існують у третіх осіб певні цивільні права, наявність яких створює правомірну та обґрунтовану перешкоду у реалізації ним самим його претензій на спірне житло, допоки такий договір не буде визнаним судом недійсним.

На момент видачі ордера позивачу майнові права на житло, на яке претендує позивач, раніше вже відчужене іншій особі.

Наведене свідчить, що до видачі позивачу ордера Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради повинен був вжити дієві заходи задля вирішення питання юридичного статусу спірної квартири та визначення належності прав (зокрема й прав власності) на неї, а також застосування цим Департаментом відповідних заходів захисту його порушених прав та інтересів.

Видача ордера на зайняття жилого приміщення стосовно житла, що є предметом спору або стосовно якого існують чинні права у третіх осіб, не свідчить про виконання рішення відповідного органу (організації) про надання такого службового приміщення у користування особі.

Особа, якій видано ордер, не набуває лише в силу отримання такого адміністративного акта прав на захист прав на це приміщення до вселення в нього та укладення договору житлового найму. Як зазначалося, особа набуває прав користувача квартирою за умови вселення у таку квартиру та укладення договору житлового найму.

Системний аналіз положень статей 57-64 ЖК Української РСР, сама послідовність розташування цих правил у тексті цього Кодексу свідчать про те, що ордер є лише підставою для вселення особи в надане жиле приміщення. Право користування житлом у житловому фонді місцевої ради виникає з договору найму жилого приміщення, тобто користувач такого житла є його наймачем за певним договором, якого не існує та такий не може вважатися укладеним до моменту вселення особи у житло.

Враховуючи, що особа має право відмовитися від зайняття визначеного в ордері жилого приміщення, видача ордера породжує правовідносини виключно між органом місцевого самоврядування, особою (якій видано ордер) та житлово-експлуатаційною організацією. Метою існування цих правовідносин є забезпечення вселення особи у надане жиле приміщення, що може бути здійснене протягом певного періоду за умови, що надане житло відповідатиме певним наведеним критеріям. При цьому, Верховний Суд наголошує, що особа має право вселитися лише у те житло, що зазначено в ордері; наявність помилки в ордері виключає можливість його реалізації (шляхом вселення особи), оскільки лише орган, який видав ордер, вправі усунути такі помилки.

Оцінка наявності права на позов у матеріально-правому сенсі

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому як ефективний засіб (спосіб) потрібно розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту наведених положень законодавства випливає, що у контексті спірних правовідносин позивач на обґрунтування своїх вимог повинен був довести, що його права були порушені.

Проте, за встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, а саме сплив строку дійсності ордера позивача, видача ордера на приміщення, що не є юридично вільним (питання щодо права власності на спірне приміщення не вирішено), Верховний Суд дійшов висновку, що поданий ОСОБА_1 позов є безпідставним.

Верховний Суд виходить із того, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо.

З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій помилково зробили висновки по суті як у частині відмови у позові, так і у частині задоволення позову щодо встановлення юридичного факту.

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах ТОВ «Стиль-Блюз», ТОВ «Транспортний Ассістанс»

На обґрунтування касаційних скарг заявники посилалися на те, що судами не було встановлено, що право власності на спірну квартиру перебувало у власності держави або ж територіальної громади.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 761/5156/13-ц (провадження № 14-425цс19), під майновим правом потрібно розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна. Майновим правом на об`єкт незавершеного будівництва є обумовлене договором право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли настали певні, але не всі, юридичні передумови, необхідні та достатні для набуття речового права.

Як встановлено судами, 03 листопада 2011 року відповідно до акта прийому-передачі № 47-МП TOB «Стиль-Блюз» передало Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації майнові права на 8 квартир, загальною площею 986, 5 кв. м у будинку АДРЕСА_9 , на АДРЕСА_7 , зокрема і на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 на 5 поверсі, загальною площею 135, 6 кв. м.

Водночас, Верховний Суд наголошує, що за наведеним актом були передані лише майнові права на спірну квартиру, однак надалі, після введення будинку в експлуатацію, права власності на неї третьою особою належним чином оформлені не були, відповідних обставин судами не встановлено, що свідчить про обґрунтованість доводів у цій частині.

Верховним Судом враховано, що на момент видачі ордера позивачу Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради право власності на квартиру не оформив, йому належали лише майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_15 . Однак ЖК Української РСР не передбачено можливість видачі ордера на квартиру, на яку у відповідного суб`єкта наявні лише майнові права та не оформлено право власності.

За встановлених обставин та за наявності відповідних підстав ОСОБА_1 має право вимагати саме у Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради забезпечення його службовим житлом у визначений законом спосіб та у встановленому порядку.

Надаючи оцінку доводам про те, що суди дійшли безпідставних висновків про можливість встановлення факту, Верховний Суд зазначає таке.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення.

Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Верховний Суд частково погоджується з доводами у наведеній частині, оскільки судами відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору, вселення позивача, однак не з`ясовано, яке ж право за таких обставин буде захищене за умови встановлення відповідного факту.

Водночас доводи касаційних скарг про те, що судами не надано належної оцінки доказам відсутності факту зміну нумерації спірної квартири фактично зводяться до переоцінки доказів, що перебуває поза межами процесуальних повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки щодо застосування норм права

Ордер на жиле приміщення є адміністративним актом індивідуального характеру виконкому районної, міської, районної в місті місцевої ради (уповноваженого органу місцевого самоврядування), до компетенції якого входить його складання та видача на вселення особи у зазначене в ньому житлове приміщення. Ордер породжує, з одного боку, адміністративно-правові відносини між виконкомом (відповідним органом місцевого самоврядування) та житлово-експлуатаційною організацією (підприємством, іншою організацією), куди він здається, а з іншого - цивільно-правові відносини між особою і зазначеними організаціями, які зобов`язані після вселення особи у надане житло укласти з ним договір найму певного житлового приміщення.

Ордер на вселення у службове приміщення не є правовстановлюючим документом, лише його отримання особою не призводить до виникнення у неї права на користування тим приміщенням, що у ньому зазначено.

З урахуванням наведеного, у позивача у цій справі не виникло будь-якого майнового права, права очікування стосовно спірного житла, оскільки відповідні права щодо квартири виникають у особи в силу вселення у певне житлове приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера, та укладення договору найму жилого приміщення щодо цього житла.

Верховним Судом також враховано, що згідно із частинами першою, другою статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Аналіз наведеного положення свідчить про те, що жиле приміщення, на вселення в яке видається ордер, повинно бути не тільки фактично, а й юридично вільним. Ордер не може бути виданий також і на жиле приміщення, якщо в ньому будь-яка особа (хоча б й не на законних підставах) проживає. Відповідний орган місцевого самоврядування, органи з управління житловим фондом до видачі ордера повинні вжити заходів з метою звільнення спірного приміщення.

Так само надане жиле приміщення повинно бути юридично вільним від прав третіх осіб на нього, тобто таке житло повинно перебувати на балансі відповідного органу місцевого самоврядування та на нього не повинно існувати прав власності, користування або будь-яких інших майнових прав у третіх осіб.

За всіма встановленими судами обставинами ордер ОСОБА_1 виданий на юридично та фактично не вільну квартиру, оскільки, за твердженнями самого позивача, з 10 вересня 2014 року між TOB «Стиль-Блюз» та TOB «Транспортний Ассістанс» власником спірної квартири було TOB «Транспортний Ассістанс».

Наведене свідчить, що до видачі позивачу ордера Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради та Вищий адміністративний суд України повинні були вжити заходів задля вирішення питання юридичного статусу спірної квартири та визначення належності прав (власності) на неї.

Видача ордера на зайняття жилого приміщення стосовно житла, що є предметом спору або на нього існують чинні права у третіх осіб, не свідчить про виконання рішення відповідного органу (організації) про надання такого службового приміщення у користування особі.

Особа, якій видано ордер, не набуває лише в силу отримання такого адміністративного акта прав на захист прав на це приміщення до вселення в нього та укладення договору житлового найму. За всіма встановленими обставинами ОСОБА_1 не набув жодних речових прав на спірну квартиру.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Резюмуючи, Верховний Суд констатує, що підстави касаційного оскарження судових рішень підтвердилися за касаційними скаргами ОСОБА_1 , ТОВ «Стиль-Блюз», ТОВ «Транспортний Ассістанс» та, враховуючи, що суди розглянули спір по суті вимог, не врахувавши те, що позивач не довів порушення його прав, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Судові рішення у частині відмови у позові Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у апеляційному та касаційному порядку не переглядалися, з огляду на що рішення переглядається виключно у частині вирішення позову ОСОБА_1 .

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00 від 18 липня 2006 року, § 23).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортний Ассістанс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко