ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 643/1150/21

провадження № 22-ц/818/5613/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 15 липня 2021 року у складі судді Золотоверхої О. О. , -

в с т а н о в и в:

26 січня 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 16025,22 грн., яка складається з 12953,12 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 3072,10 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 15 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.12.2019, яка складається з простроченого тіла кредиту у розмірі 10067,52 грн. та судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1426,08 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення частини тіла кредиту в розмірі 2885,60 грн., прострочених відсотків в розмірі 3072,10 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, в іншій частині рішення позивач просив залишити без змін; судові витрати стягнути з відповідача.

Зазначає, що суд помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, оскільки вимогами ст. 1054 ЦК України передбачений обов`язок боржника повернути кредит та сплатити відсотки. Посилання суду на висновок Великої Палати Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, є безпідставним. Крім того цей висновок стосується іншої конкретної справи за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. Відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та Правилах не свідчить про неукладеність договору. Підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Кредитний договір є двостороннім та оплатним договором, де оплатою є саме сплата відсотків за користування кредитом. Оскаржуване рішення нехтує принципами платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Крім того необхідність сплати боржником процентів кредитору також передбачено ст. 169 Кодексу європейського договірного права акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

23 вересня 2021 року представником АК КБ «ПриватБанк» - Полфьоровою Я. В. надано до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких вона зазначає, що оскільки Банк надав ОСОБА_1 кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між сторонами було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості. Також, ОСОБА_1 , підписавши вказану анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та паспорт споживчого кредиту відповідач відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання. Відповідно до вказаної заяви-анкеті та Паспорту споживчого кредиту ОСОБА_1 було відкрито рахунок, встановлено кредитний ліміт та видана кредитна картка. Картка видана строком дії до останнього дня 10/23. Також в матеріалах справи міститься виписка по рахунку, з якої вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами, що також свідчить про згоду з умовами кредитування. Доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором матеріали справи не містять. Щодо нарахування та стягнення відсотків по кредиту, посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, зазначає, що оскільки відповідачем підписаний Паспорт споживчого кредиту, в якому зазначено базову процентну ставку 42,0% на рік, то сума нарахованих відсотків безпідставно не стягнута судом першої інстанції з відповідача на користь позивача, що є наслідком неправильного застосування норм матеріального права та поверхневого дослідження судом доказів по справі. Також зазначає, що судом першої інстанції помилково зроблені розрахунки та відрахування із тіла кредиту сплачених відповідачем коштів (взявши за основу відсутність обов`язку позичальника по сплаті відсотків, тому до стягненню підлягає сума тіла кредиту 2885,60 грн. Доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором матеріали справи не містять.

Крім того, зазначає, що виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором. Як доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості може слугувати розрахунок заборгованості, виписка по рахунку. У виписці по картковому рахунку чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором.

Відтак вважає, що належним доказом встановлення кредитного ліміту, і як наслідок його використання відповідачем шляхом зняття коштів з карткового рахунку, є виписка по картковому рахунку. ОСОБА_1 активно користувався наданими кредитними коштами, і жодного разу не звертався до Банку з претензією з будь-якого питання. Так, згідно виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, що є консолідованою інформацією руху коштів по картковому рахунку, ОСОБА_1 здійснював користування кредитними коштами, а саме зняття в банкоматі, оплата в торгових точках та частково погашав заборгованість.

Крім того, представник АТ КБ "ПриватБанк" наголошує на тому, що до матеріалів справи долучено Паспорт споживчого кредиту, з якого чітко вбачається, що на момент оформлення кредиту Банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 42,0% на рік, вказано іншу інформацію щодо умов кредитування.

Відповідачем не спростовано надані Банком докази видачі та користування кредитними коштами.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

З апеляційної скарги убачається, що заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 15 липня 2021 року оскаржується апелянтом в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення частини тіла кредиту в розмірі 2885,60 грн., прострочених відсотків в розмірі 3072,10 грн..

В іншій частині рішення суду учасниками справи не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з рахунку відповідача списувалися грошові кошти на погашення суми заборгованості за відсотками та комісіями, які нараховувалися за Договором, у загальному розмірі 2885,60 грн. Таким чином, утримані з рахунку відповідача грошові кошти на погашення суми заборгованості за відсотками та комісіями підлягають вирахуванню з суми заборгованості за тілом кредиту, яка була розрахована позивачем у розрахунок заборгованості. З огляду на викладене суд установив, що доведена позивачем сума заборгованості відповідача за Договором складає 10067,52 грн.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам закону та фактичним обставинам не відповідає.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх вимог, посилався на те, що в порушення умов договору № б/н від 03.12.2019 та положень ст. ст. 509, 526 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує та станом на 14.12.2020 має заборгованість у загальному розмірі 16025,22 грн., яка складається з 12953,12 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 3072,10 грн. - заборгованість за простроченими відсотками..

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.12.2019 року відповідач заповнив та підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначено, що відповідач відповідно до ст. 634 ЦК України підписанням анкети-заяви у повному обсязі приєднується до Умов і Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом із пам`яткою клієнта та тарифами становлять договір банківського обслуговування, екземпляр якого він отримав шляхом самостійного роздрукування. (а.с.10-11).

На підтвердження погодження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» надано до матеріалів справи розрахунок заборгованості, копію анкети-заяви відповідача, Паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем, виписку по рахунку, Довідки банку, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи обслуговування карткових рахунків, копію паспорта відповідача (а.с.6-35).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статі 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитор; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони з урахуванням загальних вимог щодо юридичної визначеності як однієї із умов для вільного волевиявлення заявника мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк за змістом визначених у ст.ст. 77-80 ЦПК України вимог щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів та процесуального обов`язку доказування, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

У частині третій статті 100 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, саме на позивача покладено обов`язок доказування виникнення кредитних зобов`язань та порушення відповідачем умов кредитного договору.

Позивач на обґрунтування доводів позову також посилався на вищевказані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як на невід`ємні частини договору споживчого кредитування, укладеного між сторонами.

Суд після перевірки змісту наданої позивачем згаданої вище копії анкети-заяви позичальника від 03.12.2019 року дійшов висновку, що вона не містить відомостей щодо процентної ставки за кредитом.

При цьому суд вказав про недостовірність та неналежність наявних у справі Витягу з Тарифів та Витягу з Умов наступних доказів, оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, а з огляду на їх мінливий характер, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Внаслідок відсутності підпису відповідача суд правильно вважав неможливим встановити, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомилася і погодилася відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

На обґрунтування таких висновків суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України правильно послався на праві висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права щодо порядку укладення договору споживчого кредиту, які були висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги наявний у справі паспорт споживчого кредиту від 03.12.2019 року з підписом відповідача, в якому зазначені інформація та контактні дані кредитора, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткова інформація та інші важливі правові аспекти. Суд не погодився з цим доказом з огляду на те, що у цьому паспорті не зазначено розмір наданих відповідачу коштів, час їх отримання, строк їх повернення. Датою підписання цього паспорту зазначено 03.12.2019 року, проте в ньому вказано, що інформація зберігає чинність та є актуальною до 18.12.2019року.

А тому суд не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками та штрафом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення частини тіла кредиту в розмірі 2885,60 грн., прострочених відсотків в розмірі 3072,10 грн..

Суд першої інстанції всупереч норми ст. 89 ЦПК України не звернув увагу на те, що в матеріалах справи наявний підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту, в якому також визначені, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. Суд не надав належної оцінки тому факту, за відповідач внаслідок підписання Паспорту споживчого кредиту погодився із умовами договору споживчого договору про отримання готівкових коштів з використанням платіжної карти у межах пільгового періоду.

У наданому до суду першої інстанції Банком Паспорті споживчого кредиту, який відповідає вказаним вимогам закону, та який містить підпис ОСОБА_1 , зазначена процентна ставка: у межах пільгового періоду 0,00001% річних; поза межами пільгового періоду 42,0% річних; процентна ставка, яка застосується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту 86,4 % та 84 % річних відповідно.

При цьому позичальник своїм підписом підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, а також отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, у тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. (а. с. 15-16).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підписавши вказану анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та паспорт споживчого кредиту позичальник ОСОБА_1 ,відповідно до статей 626, 627, 628, 634 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.

Саме до таких правових висновків щодо застосування норм права до спірних правовідносин дійшов касаційний суд при аналогічних обставинах справи у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, які суд апеляційної інстанції враховує відповідно до ст. ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що зазначення в паспорті споживчого кредиту, що інформація зберігає чинність та є актуальною до 18.12.2019 року є підтвердженням того факту, що на момент укладення договору діяли умови, які зазначені в цьому документі, і вони були чинними на протязі вказаного терміну.

Згідно з наданою банком довідкою про умови кредитування позичальнику було встановлено кредитний ліміт 12000,00 грн., а відповідно до довідки про видані картки на підставі підписаного кредитного договору б/н від 03.12.2019, день його підписання, відповідачу надано відповідну кредитну картку з терміном дії 10/ 2023 року.

Відповідно до виписки по рахунку та розрахунку заборгованості відповідач протягом періоду до 25.01.2020 повністю використав кредитний ліміт на 25.01.2020 вніс на погашення 12000,00 грн.

З 27.01.2020 відповідач знову почав використовувати кредитний ліміт та станом на 14.03.2020 використав його на суму 11934,36 грн.

Відповідно до виписки по рахунку 19.03.2020 відповідач оформив додаткову послугу Оплата частинами, та банком було зроблено три списання на виконання Оплати частинами 19.03.2020 року - 332,92 грн., 19.04.2020 року - 332,92 грн., 19.05.2020 року - 332,92 грн. на загальну суму 998,76 грн. понад кредитний ліміт.

Також 10.04.2020 року банком списано 20,00 грн. комісії за обслуговування.Сплата комісії погоджена сторонами у паспорті споживчого кредиту.

Таким чином тіло кредиту склало :

11934,36 грн. + 998,76 грн.+ 20,00 грн. = 12953,12 грн.

Ураховуючи викладене, оскільки сторонами було належним чином погоджені умови споживчого кредиту, зокрема: процентну ставку, позичальник отримав платіжну картку, за допомогою якої він користувався цим кредитом, то у даному випадку стягненню підлягає заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 12953,12 грн., а такожвідповідно до наведених норм ст.ст. 526, 549, 638, 1048, 1050 ЦК України підлягає стягненню на користь позивача сума процентів відповідно до наданого позивачем розрахунку, який відповідачем всупереч його процесуального обов`язку не спростував, а саме: 3072,10 грн. заборгованості за простроченими відсотками.

З огляду на викладене, слід визнати, що суд всупереч ст.ст. 81, 89, 263 ЦПК України належним чином не дослідив надані банком докази про видачу відповідачу кредиту, користування ним кредитними коштами, що доведено вищевказаними доказами та розрахунками. Суд не врахував, що зазначені докази відповідачем також не спростовано. З урахуванням того, що відповідач був належним чином повідомлений судом відповідно до передбаченого у ст.ст. 128-131 ЦПК України порядку, до суду не з`явився, свої заперечення не зазначив і надані позивачем докази не спростував.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; суд порушив норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги спростовують висновки суду, тому відповідно до п.п.1,3,4 ч.1ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову і в цій частині постановляє нове судове рішення про задоволення позову в частині стягнення 2885,60 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту та 3072,10 грн - заборгованості за простроченими відсотками, а всього: 5957,70 грн., у зв`язку з чим викласти резолютивну частину рішення у редакції про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до відповідно до ст. 141 ЦПК України за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 5 675 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п. 2 ч. І ст.374, п.п.1,3,4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 15 липня 2021 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог - скасувати і ухвалити нове, виклавши резолютивну частину у наступній редакції.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (Код ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.12.2019 у розмірі 16025 (шістнадцять тисяч двадцять п`ять) грн 22 (двадцять дві) коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (Код ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до статті 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова