РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/1130/21

Провадження №2/568/918/21

30 листопада 2021 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Сільман А.О.

секретар судового засідання Саган В.В.

за участі:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представників відповідача Ковальчук Д.В. , Марцинюк Г.В.

розглянувши у підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Відділу освіти, культури, туризму, молоді та спорту Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області,

про стягнення компенсації за не використану відпустку при звільненні та середньомісячного заробітку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 49424,10 грн. та середньомісячного заробітку в сумі 12186,01 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в порушення вимог ст. 47 КЗпП України при звільненні з нею не проведено повний розрахунок компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку за період роботи з 02.01.2020 р. по 19.07.2021 р. строком 77 календарних днів в сумі 49424,10 грн. Відповідачем виплачено компенсацію за невикористану основну відпустку тривалістю 18 днів та 3 дні додаткової відпустки.

На підставі ст. 117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунків в сумі 12186,01 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, позовні вимоги визнав в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки тривалістю 52 дні в сумі 17608,24 грн. В іншій частині позову просив відмовити.

Зазначив, що розрахунок середньомісячної заробітної плати ОСОБА_5 проведено, виходячи із нарахованої заробітної плати за травень 2021 та червень 2021 р.

Наголосив на тому, що зарахування часу вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням до стажу роботи для отримання додаткової відпустки за період з 02.01.20 р. по 15.02.21 р. призведе до порушення ст. 9 ЗУ "Про відпустки" та ч. 2 ст. 82 КЗпП України.

Ухвалою від 08.09.21 р. позовну заяву прийнято за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 06.10.21 р. розгляд справи відкладено.

Ухвалою від 26.10.21 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 16.11.21 р.

В судовому засіданні від 16.11.21 р. оголошено перерву до 30.11.21 р.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, просили позов задоволи в повному обсязі. Звернули увагу, що розрахунок компенсації за невикористану частину відпустки та середньомісячну заробітну плату розраховано ними з врахуванням довідки про доходи ОСОБА_5 , видану відповідачем.

В судовому засіданні відповідач просив задоволити позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невиплачену основну відпусткув сумі 17608,24 грн. за 52 дні, в іншій частині позову відмовити.

Наголосив на тому, що до розрахунку середньомісячної заробітної плати необхідно враховувати суму нарахованої заробітної плати за травень-червень 2021 р., яка становить 19977,06 грн., яка складається з ПДФО та військового збору, єдиний соціальний внесок в розмірі 22% в сумі 4394,96 грн. не враховується при розрахунку середньомісячної заробітної плати.

Стверджує, що позивач не має право на компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період 02.01.20 р. по 15.02.21 р. в кількості 8 календарних днів та за період роботи з 19.07.21 р. по 31.12.21 р. в кількості 4 календарних дні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд враховує наступне.

Відповідно до наказу відділу освіти, культури, туризму, молоді та спорту Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області № 10-К від 16.02.21 р. ОСОБА_5 поновлено на роботі на посаді директора Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясел-садок) "Дивосвіт" комібанованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області з 02.01.20 р.

Наказом Радивилівської міської ради № 59-к від 19.07.21 р. ОСОБА_5 - директора Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясел-садка) «Дивосвіт» звільнено з посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією юридичної особи - Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясел-садка) «Дивосвіт» комбінованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області з 19.07.21 р. Зобов`язано провести повний розрахунок за період роботи з 16.02.2021 р. по 19.07.21 р.

З розрахункового листа за липень 2021 р. вбчається, що позивачу, зокрема, виплачено 7219,17 грн. компенсації за 21 день відпустки та 9988,53 грн. вихідної допомоги за липень 2021 р..

Позивач стверджує, що їй не виплачено всіх сум, що належать їй при звільненні, а саме: компенсацію за 77 календарних днів основної щорічної та додаткової відпустки в сумі 49424,10 грн., що і стало підставою для звернення в суд з даним позовом.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

За змістом статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Ч. 6 ст 6 ЗУ«Про відпустки», керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.

Додатком до Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівникам закладів та установ освіти, навчальних частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого постановою КМ України № 346 від 14.04.1997 р., тривалість щорічної основної відпустки директора закладом дошкільної освіти становить 42 календарних дні.

Обчислення днів відпускної компенсації педагогічних та науково-педагогічних працівників має особливості, зокрема, якщо такі працівники до звільнення пропрацювали менше 10 місяців, компенсація виплачується пропорційно відпрацьованому педпрацівниками часу з розрахунку тривалості щорічної основної відпустки за кожен відпрацьований місяць. Зокрема, 4,2 календарних дні при тривалості щорічної основної відпустки 42 календарних днів відповіно.

Згідно ст. 82 КЗпП України та ст. 9 ЗУ "Про відпустки", до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються: час фактичної роботи протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи та заробітна плата повністю або частково.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 постанови КМУ №100 від 08.02.1995 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

За змістом ст. 3, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до ст. 7 постанови КМУ, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Протягом розрахункового періоду (за березень-червень 2021 р.) заробітна плата позивача склала 48760,82 грн., 144 днів це кількість днів у розрахунковому періоді, обчислена шляхом зменшення 365 днів року на вихідні та неробочі дні, перелік яких наведено у ст.73 Кодексу законів про працю, отже середньоденна зарплата для обрахунку компенсації за невикористану відпустку складає 338,62 грн.

Компенсація за невикористану щорічну відпустку надається за час роботи за період 02.01.2020 р. по 19.07.2021 р., щорічна основна відпустка надається керівнику закладу дошкільної освіти тривалістю 42 дні за відпрацьований робочий рік.

Разом з тим, суд врахову, що відповідачем виплачена компенсація за невикористану основну щорічну відпустку тривалістю 18 днів за період 16.02.21 р. по 19.07.2021 р.

Враховуючи вказане, суд дішов висновку, що відповідачем не виплачена позивачу компенсація за невикористану основну відпустку за період роботи 02.01.2020 р. по 01.01.2021 р. тривалістю 42 календарних дні; за період роботи з 02.01.2021 р. по 15.02.2021 р. тривалістю 7 календарних дні; за період роботи з 16.02.21 р. по 19.07.21 р. 3 календарних дні. Отже, відповідчу слід виплати позивачу компенсацію за 52 календарних дні невикористаної основної відпустки в сумі 17608,24 грн.

Враховуючи, що позивач фактично працювала керівником закладу освіти з 16.02.21 р., по 19.07.21 р., тобто 5 місяців, тому тривалість щорічної відпустки, слід визначати пропорційно до відпрацьованого часу. А відтак, доводи позивача в частині компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки за період з 20.07.21 р. по 01.01.20 р. є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку підлягають до задоволення в частині стягнення з відповідача 17608,24 грн. за 52 календарних дні основної щорічної відпустки.

Щодо позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористані 11 днів додаткової відпустки, суд враховує настпуне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою.

Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Відповідно до п. 4.5 Колективного договору та Додатку № 1 до нього, директору закладу надається додаткова оплачувана відпустка за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів.

Указана додаткова відпустка згідно з вимогами ст. 20 Закону України «Про відпустки» надається понад щорічну, передбачену ст.6 цього Закону.

Чинним законодавством України встановлено, що щорічна додаткова відпустка за ненормований робочий день надається пропорційно часу, відпрацьованому на роботі, посаді, що дають право на цю відпустку.

Судом встановлено, що позивачу виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку тривалістю 3 календарних дні за період роботи з 16.02.21 р. по 19.07.21 р.

Враховуючи, що ОСОБА_5 фактично приступила до трудових обов`язків в закладі дошкільної освіти 16.02.21 р. та 19.07.21 р. звільнена з посади, тому, вона відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про відпустки» не мала право на додаткову відпустку за ненормований робочий день за період 02.01.20 р. по 15.02.21 р. та за період 19.07.21 р. по 31.01.21р.

А відтак, позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, задовленню не підлягають.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 12186,01 грн. середньомісячного заробітку, суд враховує наступне.

З аналізу положеньстатті 24 Закону України «Про відпустки`та статей 47, 83 КЗпП України слідує, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог частини першоїстатті 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

П. 2 Порядку обчислення середнього заробітної плати, передбачено, що у випадку обчислення середньої заробітної плати для оплати усіх виплат, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 за останні два місяці перед звільненням (травень- червень 2021р.) нарахована заробітна плата в сумі 19977.06 грн., відпрацьовано 38 робочих днів, середньоденна заробітна плата становить 525,71 грн.

Враховуючи, що середньомісячне число днів складає 19 днів, суд дійшов висновку, що середньомісячна заробітна плата за вказаний період складає 9988,53 грн.

Суд ввважає безпідставним зарахуванням відповідачем до середньомісячної заробітної плати єдиний соціальний внесок в розмірі 22%, який відповідно до Порядку № 100 не враховується при розрахунку середньомісячної заробітної плати.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячний заробітк в сумі 9988,53 грн.

Суд звертає увагу на те, що згідно п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 p. N 100 (з наступними змінами і доповненнями) усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Відповідно до ст. 171 п. 171.1 Податкового кодексу України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми, присудженої працівнику за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із призначеної судом суми, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Тобто, суд під час вирішення питання про призначення суми стягнення на користь працівника вказує суму без відрахування з неї податків і зборів.

Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків.

На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 141, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ

Позов ОСОБА_5 до Відділу освіти, культури, туризму, молоді та спорту Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області, про стягнення компенсації за не використану відпустку при звільненні та середньомісячного заробітку - задоволити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відділу освіти, культури, туризму, молоді та спорту Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області (код 40998949, м. Радивилів, Дубенського району, Рівненської обл., вул. І.Франка, 13) на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ) 17608,24 грн. компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки, 9988,53 грн. середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку та 405,9 грн. судового збору.

Рішення в частині стягнення 9988,53 грн. середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку постановити до негайного виконання.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення виготовлений 06.12.21 р.

Суддя А.О. Сільман