ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 639/5420/19

провадження № 22ц/818/2890/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В. Б.,

за участю секретарів - Дмитренко А.Ю., Колосовської А. Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представники позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі - ОСОБА_4 , представниця відповідача - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року в складі судді Єрмоленко В.Б.

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором позики, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 01 січня 2018 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики про надання у позику грошових коштів в сумі 70 000,00 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2018 року.

ОСОБА_4 прийняв цю суму грошових коштів у готівковій формі, про що власноруч написав та підписав розписку від 01 січня 2018 року.

Зазначив, що відповідно до пункту 9 договору дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_6 надала згоду на укладення договору та отримання в позику грошових коштів.

Пунктом 7 договору позики передбачено. що в разі якщо позичальник не поверне вчасно суму позики він зобов`язаний сплатити на вимогу всю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 60% річних від простроченої суми в якості штрафу.

Вказав, що станом на 15 липня 2019 року відповідач позику не повернув, від зустрічей ухиляється, на телефонні дзвінки не відповідає.

Вважав, що відсотки за неправомірне користування грошовими коштами складає 67 590,16 доларів США.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 січня 2018 року в розмірі 70 000,00 доларів США, компенсацію в розмірі 60% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за неправомірне користування грошовими коштами в сумі 67 590,16 доларів США та понесені судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 січня 2018 року в загальній сумі 3 153 292,80 грн, що складається з 1 970 808,00 грн основного боргу та штрафу - 1 182 484,80 грн; стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі оплати судового збору по 4802,50 грн з кожного; в іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 і ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, в яких ОСОБА_6 просила рішення скасувати в частині стягнення заборгованості за договором позики від 01 січня 2018 року з неї, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до неї відмовити у повному обсязі; ОСОБА_4 просив рішення скасувати в частині солідарного боргу з нього та ОСОБА_6 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з нього на користь позивача борг за договором позики в сумі 70 000,00 доларів США , в іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що власник житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 , яка не має ніякого відношення до договору позики, укладеного з ОСОБА_4 . Зазначила, що суд фактично переклав тягар доказування обставин, на які посилався позивач, на відповідачів та відповідно визнав доведеною обставиною надання згоди дружини на укладення договору позики та обставину використання грошових коштів в інтересах сім`ї, хоча такі обставини має доводити позивач, а не спростовувати відповідач. Вказала, що посилання у пункті 9 договору позики на те, що сторони свідчать про те, що чоловік (дружина) кожної із сторін згоден (згодна) із укладенням цього договору не відповідає дійсності, позаяк жодного її підпису договір позики не містить. Зазначила, що згода другого з подружжя на отримання позики має бути подана письмовою, яка в даному випадку відсутня. Вказала, що жодного відношення минулі кредитні договори до договору позики від 01 січня 2018 року не мають, а тому висновок суду є алогічним та не підтвердженим ніякими доказами, оскільки її обізнаність із зобов`язаннями чоловіка, які мали місце до 01 січня 2018 року не свідчать про обізнаність із наявності договору позики від 01 січня 2018 року, про який вона дізналася лише після відкриття провадження у цій справі. Зазначила, що, звертаючись до суду із уточненим позовом, позивач не просив стягнути з відповідачів штраф на підставі статті 549 ЦК України, а просив стягнути компенсацію у розмірі 60% річних від простроченої суми за кожен день прострочення на підставі статті 625 ЦК України, який становить 67 590,16 доларів США, тобто суд вийшов за межі позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не звернув увагу на те, що на потреби своїх родичів він позику не брав. Вказав, що грошові кошти були взяті в борг на здійснення підприємницької діяльності. Кредитні договори були погашені задовго до укладення спірного договору позики. Сам по собі факт надання ОСОБА_6 свого майна в забезпечення виконання його зобов`язань за раніше взятими кредитами не свідчить про обізнаність ОСОБА_6 в укладенні ним договору позики від 01 січня 2018 року. Зазначив, що договором позики не передбачено збільшення відсотків за статтею 625 ЦК України і позивачем не заявлено вимог про стягнення відсотків річних на підставі статті 625 ЦК України. Розмір заявленої позивачем пені/компенсації є неспівмірним, оскільки сума боргу, передбачена у договорі позики, вже включала в себе відсотки за користування коштами, саме тому сторонами такі відсотки у договорі погоджені не були. Вказав, що з огляду на те, що позивач вимагав стягнення в іноземній валюті, суд фактично самостійно змінив позовні вимоги та їх розмір. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що кошти витрачені в інтересах сім`ї.

21 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав судове рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому акцентував увагу суду на тому що ОСОБА_6 була обізнана про всі фінансові зобов`язання її чоловіка. Більш того, вона неодноразово виступала поручителем за його фінансовими зобов`язаннями. Факт розлучення та знаходження всього спільно нажитого майна подружжя у власності ОСОБА_6 є підтвердженням активних дій відповідачів, направлених на ухилення від виконання майнових зобов`язань. Дії ОСОБА_4 не відповідають стандартним діям особи, яка 30 років, перебуваючи в шлюбі після розлучення не заявляє вимог про поділ спільно нажитого майна. При цьому, не маючи у власності жодного об`єкта рухомого та нерухомого майна та отримуючи позику в 70 000, 00 доларів США.

05 листопада 2021 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_4 та ОСОБА_6 надійшли клопотання та заява про відкладення розгляду справи. Представниця ОСОБА_4 посилалася на зайнятість в іншій справі, а ОСОБА_6 - на погане самопочуття. Однак, враховуючи те, що в попередньому судовому засіданні, яке відбулося 26 липня 2021 року, були присутні всі учасники справи та їхні представники, які надавали детальні пояснення у справі, виклали свою правову позицію з усіх питань, яка не суперечить доводам та вимогам апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, а також тривалий розгляд справи в суді апеляційної інстанції (з 15 березня 2021 року), клопотання представниці ОСОБА_4 та заяву ОСОБА_6 залишено без задоволення. При цьому судова колегія враховує, що ОСОБА_6 не надала доказів хвороби, а представниця ОСОБА_4 , знаючи про тривалий розгляд цієї справи та її призначення на 08 листопада 2021 року о 14:30, яке відбулося ще 20 вересня 2021 року, не з`явилася до суду апеляційної інстанції. Справа у Східному апеляційному господарському суді була призначена на 08 листопада 2021 року о 11:30.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що навіть якщо позивач в позові зазначив, що борг надавався в іноземній валюті, він повинен бути стягнений в національній валюті.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність суму, що еквівалентна 70 000,00 доларів США. Факт отримання коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Як вбачається з пункту 2 договору вказану вище суму коштів, що еквівалентна 70 000,00 доларів США позичальник зобов`язався повернути позикодавцю готівкою в строк до 31 грудня 2018 року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. В разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним своїх зобов`язань.

Із пункту 7 договору вбачається, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити за вимогою позикодавця усю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 60% річних від простроченої суми у вигляді штрафу.

Пунктом 9 договору передбачено, що сторони свідчать зокрема, про те, що чоловік (дружина) кожної із сторін згоден (згодна) з укладенням цього договору (а.с.12-13 том 1).

Також, ОСОБА_4 власноручно написав розписку від 01 січня 2018 року, за якою він взяв у борг у ОСОБА_1 суму, еквівалентну 70 000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму в строк до 31 грудня 2018 року (а.с.14 том 1).

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували проти того, що сума позики передавалася в іноземній валюті.

З 15 жовтня 1989 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.114 том 1).

Відповідно до статті 204 ЦК України договір, укладений між сторонами у справі, є правомірним та чинним, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обов`язковість його виконання сторонами.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12.

Схожих висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18 (провадження № 61-4114св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 638/20102/16-ц (провадження № 61-2115св20), від 20 січня 2021 року у справі № 752/24638/18 (провадження № 61-13652св20), від 17 березня 2021 року у справі № 700/3914/15 (провадження № 61-16145св20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Як вбачається з пункту 9 договору позики від 01 січня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 сторони свідчать зокрема, про те, що чоловік (дружина) кожної із сторін згоден (згодна) з укладенням цього договору. Фактично ОСОБА_6 надала згоду на укладення цього договору, що є підставою вважати, що договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї та майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Крім того, під час укладення договору позики відповідачі знаходилися в зареєстрованому шлюбі В суді апеляційної інстанції цей факт не спростовано відповідачами.

Посилання ОСОБА_4 на те, що грошові кошти витрачено ним на підприємницьку діяльність є безпідставними, оскільки будь - якими доказами, які б вказували на те, що період їх зайняття у позивача та витрачення на підприємницьку діяльність ОСОБА_4 співпадають, матеріали справи не містять.

В суді апеляційної інстанції відповідачами не спростовано і цього факту.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першої статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 й підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

Матеріали справи свідчать про те, що 01 січня 2018 року ОСОБА_4 отримав у ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі, що є еквівалентом 70 000,00 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2018 року, що підтверджується як укладеним між сторонами договору позики від 01 січня 2018 року, так складеною ОСОБА_4 боргової розписки від 01 січня 2018 року на виконання пункту 1 договору позики.

Отже договір позики та розписка, що складена на виконання умов договору позики, про отримання грошових коштів містять зобов`язання про їх повернення.

Таким чином, суд першої інстанції встановив правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт укладення договору позики від 01 січня 2018 року, оскільки вони містять безумовну умову - зобов`язання щодо повернення цих коштів.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження повернення всіх коштів або її частини за вказаним договором позики та розпискою, що складена на виконання умов договору позики.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зі змісту договору позики вбачається, що ОСОБА_1 передав, ОСОБА_4 прийняв у власність суму, що еквівалентна 70 000,00 доларів США та ОСОБА_4 зобов`язався вказану вище суму коштів в еквіваленті 70 000,00 доларів США повернути. Аналогічне міститься і в розписці, що складена на виконання умов договору позики.

Як вбачається з уточненої позовної заяви ОСОБА_1 просив, зокрема, стягнути заборгованість в іноземній валюті, доларах США, без визначення та зазначення боргу в еквіваленті, у гривнях.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували, що сума позики передавалася в іноземній валюті.

Стягуючи заборгованість в гривнях, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі та в порушення принципу диспозитивності безпідставно вийшов за межі позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими. Встановлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність договору позики не спростована, факт отримання грошей підтверджений належними доказами у справі. При цьому, ОСОБА_4 не заперечує факт отримання ним позики.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_1 боргу у валюті, визначеній договором, а саме в розмірі 70 000,00 доларів США.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації в розмірі 60% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за неправомірне користування грошовими коштами в сумі 67 590,16 доларів США, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Пунктом 7 договору позики сторони погодили, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити за вимогою позикодавця усю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 60% річних від простроченої суми у вигляді штрафу.

Звертаючись до суду з уточненою позовною заявою ОСОБА_1 посилався на те, що даним пунктом сторони встановили проценти за порушення грошового зобов`язання в розмірі 60% річних, що відповідає вимогам пункту 2 статті 625 ЦК України.

При цьому колегія суддів вважає, що зазначення сторонами в пункті 7 договору позики «…у вигляді штрафу» не впливає та не змінює суті встановлених сторонами договору 60 % річних за пунктом 2 статті 625 ЦК України.

Встановивши факт прострочення виконання грошових зобов`язань позичальником, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення 60% річних від простроченої суми, однак неправильно визначив стягувану суму в гривневому еквіваленті та помилково застосував до цих вимог частину 2 статті 258 ЦК України, як для вимог про стягнення неустойки.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України, а саме стягнення з нього на користь позивача 60% процентів річних, встановлених договором позики, за період з 01 січня 2019 року по 10 серпня 2020 року, що складають 67 660,27 доларів США (70 000х60%/365х588).

При цьому, ОСОБА_1 було заявлено до стягнення суму в розмірі 67 590,16 доларів США, яка і підлягає стягненню з позичальника на користь позивача.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК України).

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, сплачений судовий збір в розмірі 9605,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 по 4802,50 грн з кожного.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 січня 2018 року в загальній сумі 137 590, 16 доларів США, що складається з 70 000,00 доларів США - основний борг та 67 590, 16 доларів США - штраф та понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 9605, 00 грн по 4802,50 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.