Справа № 266/5451/20
Провадження № 2/266/252/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2021 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Іванця О.Д.,

за участю секретаря Новак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Маріуполі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Сахова Марина Андріївна про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 14.12.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А. за реєстровим № 7809.

На обґрунтування позову посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ним та його дружиною ОСОБА_2 за спільні кошти як подружжя, по договору купівлі-продажу від 30.09.2014 року, реєстрований № 5106. Власником квартири є ОСОБА_2 , але спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 14.12.2017 року у період його перебування за межами території України, його дружиною ОСОБА_2 без його письмової і нотаріально завіреної згоди, був укладений договір дарування зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А. № 7809. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_2 подарувала квартиру ОСОБА_3 . Обдарований є їх сином. Факт відсутності позивача в Україні в період з 04.11.2017 року по 11.03.2018 року підтверджується відмітками в його паспорті моряка, оскільки в указаний період він працював за контрактом, на судні. Вважає, що спірний договір був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки своєї письмової нотаріальної посвідченої згоди на відчуження квартири він не надавав, дружина без його відома уклала правочин, у зв`язку з чим, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 10.11.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено сторонам у справі їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Ухвалою суду від 24.02.2021 року, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.06.2021 року у справі закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, на позовних вимогах наполягав, просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 у заяві від 26.01. 2021 року позовні вимоги визнала у повному обсязі. У відзиві на позовну заяву від 04.03.2021 року, вказувала, що дійсно позивач не надавав своєї письмової та нотаріально посвідченої згоди на відчуження квартири АДРЕСА_1 , реєстровий номер 7809, на користь обдарованого ОСОБА_3 по договору дарування від 14.12.2017 року, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Даний договір був укладений нею без згоди позивача, тому вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення був неодноразово повідомлений у встановленому законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справу на адресу суду не надав, своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Від третьої особи приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Сахової М.А. до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності на розсуд суду.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є чоловіком відповідачки ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 , актовий запис № 552 від 18.06.1988 року /а.с. 11/.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було набуто майно, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А., реєстровий № 5106, була оформлена на ім`я відповідачки ОСОБА_2 /а.с. 12/.

14 грудня 2017 року ОСОБА_2 передала у дар ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується ксерокопією договору дарування від 14.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А., реєстровий № 7809 /а.с.15-17/.

Згідно паспорту моряка, ОСОБА_1 , в період з 04.11.2017 року по 11.03.2018 року перебував у рейсі на т/х «PHILIPPOS A.», за межами України /а. 8-10/.

Згідно копії заяви від 09.12.2017 року, завіреної капітаном т/х «PHILIPPOS A.» ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись на борту т/х «PHILIPPOS A.», у тривалому рейсі, дозволяє в його відсутності будь-які дії, пов`язані з оформленням, а також даруванням квартири за адресою: АДРЕСА_2 , своїй дружині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 /а.с. 18/.

Згідно письмових пояснень, наданих Приватним нотаріусом Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Саховою М.А. встановлено, що останньою за реєстровим №7809 від 14.12.2017 року було посвідчено Договір дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , від імені ОСОБА_2 (мати) на ім`я ОСОБА_3 (сина). Для вчинення даного правочину нотаріусу було надано документи, що підтверджують право власності, а саме договір купівлі-продажу даної квартири, нею ж посвідчений, від 13.09.2014 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, технічний паспорт на квартиру, паспорт та податковий номер дарувальника - ОСОБА_2 , свідоцтво про шлюб, згода від чоловіка ОСОБА_1 , посвідчена капітаном т/х "PHILIPPOS A." від 09.12.2017 року, з якої підтверджувалось, що заявник ОСОБА_1 знаходиться у тривалому рейсі на судні, яке ходить під іноземним прапором, та дозволяє розпоряджатися, подарувати спільне майно - вищезазначену квартиру. Таким чином у нотаріуса не було сумнівів, що правочин вчинявся з добровільним письмовим погодженням між подружжям. Згідно порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України 4.2 При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя якщо документ, що посвідчує право власності оформлений на ім`я одного з подружжя нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. ОСОБА_1 на момент посвідчення правочину знаходився у довготривалому плаванні на судні і не мав можливості оформити згоду у нотаріуса або консула України за кордоном. Але при посвідченні правочину дарувальником ОСОБА_2 було надано документ, посвідчений поза межами України уповноваженою особою, дія якого прирівнювана до нотаріально посвідченої. При посвідчені правочинів нотаріус має право використовувати документи, посвідчені уповноваженими органами іноземних держав. При реєстрації правочину дарувальник ОСОБА_2 не повідомляла нотаріусу про наявність незгоди її чоловіка ОСОБА_1 на укладання даного договору дарування.(а.с.155)

Згідно інформації, наданої ТОВ "Сенмар Україна" встановлено, що на заяві позивача ОСОБА_1 від 09.12.2017 року про надання своїй дружині ОСОБА_2 дозволу на здійснення правочинів, дійсно є підпис виконавчого директора ТОВ "Сенчурі Маритайм Ейдженсіс Україна" ОСОБА_6 . У свою чергу ТОВ "Сенчурі Маритайм Ейдженсіс Україна" не отримувало на папері оригінал з підписами заяви від 09.12.2017 року та оригінал даної заяви відсутній. Вказана заява ОСОБА_1 була отримана у вигляді сканованої копії на електронну пошту товариства. (а.с.171)

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно вимог ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно із роз`ясненнями, викладеними в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2020 року у справі № 430/1281/14-ц, при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості.

Як зазначається у Наказі Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (який був чинний на момент укладення спірних договорів) про наявність згоди другого подружжя зазначається у тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Згідно із ч. 2 ст. 40 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-ХІІ, в редакції 2014 року, до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються:

1) довіреності військовослужбовців або інших осіб, які перебувають на лікуванні в госпіталях, санаторіях та інших військово-лікувальних закладах, посвідчені начальниками цих закладів, їх заступниками з медичної частини, старшими або черговими лікарями;

2) довіреності військовослужбовців, а в пунктах дислокації військової частини, з`єднань, установ, військово-навчальних закладів, де немає нотаріуса чи посадових осіб органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, також довіреності працівників, членів їх сімей і членів сімей військовослужбовців, посвідчені командирами (начальниками) цих частин, з`єднань, установ або військово-навчальних закладів;

3) довіреності осіб, які тримаються в установах виконання покарань чи слідчих ізоляторах, посвідчені начальниками таких установ чи слідчих ізоляторів;

4) довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами.

Відповідно до Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМУ від 15.06.1994 року № 419, п. 1 якого передбачає: посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - заповіти і довіреності), відповідно до статей 245 і 1252 Цивільного кодексу України та статті 40 Закону України "Про нотаріат", мають право такі посадові, службові особи:

-уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування - довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами;

-начальники госпіталів, санаторіїв, інших військово-лікувальних закладів, їх заступники з медичної частини, старші або чергові лікарі - довіреності військовослужбовців або інших осіб, що перебувають на лікуванні в таких закладах;

-командири (начальники) військових частин, з`єднань, установ, військово-навчальних закладів - заповіти і довіреності військовослужбовців, а в пунктах дислокації військових частин, з`єднань, установ, військово-навчальних закладів, де немає нотаріуса чи посадової особи органу місцевого самоврядування, що вчиняють нотаріальні дії, - заповіти і довіреності працівників, членів їх сімей і членів сімей військовослужбовців;

-головні лікарі, їх заступники з медичної частини або чергові лікарі лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров`я, начальники госпіталів - заповіти осіб, що перебувають на лікуванні в таких закладах;

-директори або головні лікарі будинків для осіб похилого віку та інвалідів - заповіти осіб, що проживають у таких будинках;

-начальники установ виконання покарань та слідчих ізоляторів - заповіти і довіреності осіб, що тримаються в таких установах;

-капітани морських або річкових суден, що плавають під прапором України, - заповіти осіб, що перебувають під час плавання на таких суднах;

-начальники пошукових або інших експедицій - заповіти осіб, що перебувають у таких експедиціях.

Таким чином, під час судового розгляду справи судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору, позивач перебував у рейсі за межами території України, своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, не надавав, відповідач ОСОБА_2 уклала оспорюваний договір без відома та згоди позивача, про що не заперечується ОСОБА_2 та підтверджено у судовому засіданні. Також згідно здобутих в ході розгляду справи доказів та враховуючи обставини справи встановлено недостатність правових підстав для посвідчення даного правочину (договору дарування) з боку приватного нотаріуса Сахової М.А. Адже дозвіл позивача на дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений капітаном морського судна, що плаває під прапором іноземної держави не може вважатися нотаріально посвідченою довіреностю і, як наслідок, не може бути підставою для укладення договору дарування нерухомого майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від 14.12.2017 року, як такого, що укладений з порушенням вимог ст. 203, 205, 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 1ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки договір дарування від 14.12.2017 року, укладений між відповідачкою ОСОБА_2 , як дарувальником з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_3 , як обдаровуваним, з другої сторони, є недійсним, то він не тягне за собою виникнення у останнього права власності на майно, отримане за ним.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Керуючись ст.ст. 5, 7, 10-13, 19,23,76, 81, 89, 90, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Сахова Марина Андріївна про визнання недійсним договору дарування, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 грудня 2017 року між ОСОБА_2 , як дарувальником, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , як обдаровуваним, з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А., реєстровий №7809 з моменту його укладення, тобто з 14.12.2017 із застосуванням правових наслідків його недійсності, привівши сторони вищевказаного договору в первісне становище.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) по 420,40 гривень з кожного, в рахунок відшкодування судового збору.

Арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , накладений ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 21.01.2021 року - скасувати.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою:http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Іванець О. Д.