Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 363/2097/20
Номер провадження 22-ц/824/13168/2021
Головуючий у суді першої інстанції М.Б. Баличева
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
17 листопада 2021 року місто Київ

Номер справи 363/2097/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Баличевої М.Б., в приміщенні Вишгородського районного суду Київської області, повне рішення складене 18.06.2021, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ТОВ «Бізнес Позика» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що впродовж квітня-травня 2020 року від відповідача на її телефонний номер направлялися смс-повідомлення про наявність простроченої заборгованості, у зв`язку із чим вона направила на адресу останнього запит про надання необхідної інформації з приводу таких повідомлень про сплату боргу. В телефонному режимі позивачу було повідомлено про те, що нібито 15.03.2020 нею з ТОВ «Бізнес Позика» укладено кредитний договір у формі оферти про укладення договору про надання кредиту шляхом приймання його умов та підписано такий договір електронним підписом.

ОСОБА_1 вказувала, що вказаний договір ні власноручно, ні жодним іншим підписом, в тому числі електронним, вона не підписувала, а грошові кошти в кредит не отримувала. Крім того, не надавала відповідачу жодної інформації для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційних системах, не отримувала пропозицію укласти електронний договір та не вчиняла інших дій у таких системах. Тому, оскільки кредитний договір в цілому позивачем не підписаний та він укладений без волевиявлення сторони за договором, а тому на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 Цивільного Кодексу України він повинен бути визнаний судом недійсним. У зв`язку із чим, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 15.03.2020, укладений між позичальником ОСОБА_1 та кредитором ТОВ «Бізнес Позика».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитний договір від 15.03.2020 укладений між сторонами в електронній формі, містить електронний підпис одноразовим ідентифікатором позивача та представника відповідача, тому має силу договору, який укладений в письмовій формі й підписаний сторонами, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію». В ході розгляду даної справи, посилаючись на обставини укладення між сторонами 15.03.2020 договору про надання кредиту №077684-КС-002 в електронній формі, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію», ТОВ «Бізнес Позика» довело зазначені обставини підтвердженнями про укладення вказаного договору, електронним повідомленням, паспортом споживчого кредиту, квитанціями про переказ кредитних коштів на картку позивача у загальному розмірі 50000 грн. В спростування вказаних обставин щодо підтвердження факту укладення кредитного договору, а також отримання кредитних коштів позивач не надала суду виписку по руху коштів на рахунку, відкритого для обслуговування банківської картки, куди відповідачем були перераховані кредитні кошти.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї, оскільки при підписанні даного договору позивачка ознайомилась та погодилась з його умовами. А відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у останньому несправедливих умов, а всі твердження позивачки з даного приводу суд розцінив як спосіб захисту її власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просила скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги позивач вказувала на те, що вирішуючи спір у даній справі та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що позивач спірний договір ні власноручно, ні жодним іншим підписом, в тому числі електронним, не підписувала, грошові кошти в кредит не отримувала та свої документи з фото останньому не відправляла.

Зазначила, що надані відповідачем документи на укладення між сторонами кредитного договору не можуть підтверджувати факту укладення позивачем вказаного договору, оскільки не відповідають вимогам, встановленим цивільним законодавством, а також Законами України «Про електронну комерцію» та «Про захист прав споживачів». В ході розгляду справи судом відповідач не надав суду доказів підписання позивачем електронного договору, зокрема: електронний підпис одноразового ідентифікатора, одноразовий ідентифікатор, направлення смс-повідомлення, позивачу з пропозицією отримання кредиту, підтвердження отримання кредиту позивачем тощо. Посилання відповідача на те, що договір був укладений через особистий кабінет позичальника не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, судом не було враховано, що відповідач взагалі не надав доказів створення вказаного особистого кабінету та не вказав яким чино було надано позивачу доступ до вказаного особистого кабінету.

ТОВ «Бізнес Позика» у своєму відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечувало у повному обсязі та просило суд залишити її без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2021 року без змін. Зазначило про те, що заявник у поданій апеляційній скарзі не вказує які саме норми матеріального права були неправильно застосовані судом першої інстанції, які норми процесуального права були порушені. При цьому, позивач у поданій апеляційній скарзі посилалася на Закон України «Про електронний цифровий підпис», який у свою чергу втратив чинність 07.11.2018, тобто за півтора року до укладення оспорюваного договору.

Крім того, у поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач також зазначив, що оспрюваний договір про надання кредиту від 15.03.2020 №077684-КС-002 був укладений позивачем із ТОВ «Бізнес Позика» через особистий кабінет позивача, зареєстрований на сайті відповідача в електронній формі, як це передбачено Законом України «Про електронну комерцію», який регулює правові відносини у сфері електронної комерції підчас вчинення електронних правочинів. ОСОБА_1 під час укладення вказаного договору через особистий кабінет на сайті відповідача вчинила всі необхідні дії, спрямовані на прийняття пропозиції щодо його укладення та підписання. Крім того, у день укладення договору позивач надіслала на електронну пошту відповідача (відповідно до процедури ідентифікації позичальника, з якими укладається договір) фото свого паспорта та своє фото з паспортом в одній руці та датою в іншій руці. Іншим підтвердженням факту укладення між сторонами кредитного договору також слугує факт отримання позивачем кредитних коштів, а також факт їх часткового повернення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - Ємельянов О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2021 року залишити без змін, з огляду на заперечення, що були викладені ними у поданому відзиві на апеляційну скаргу.

Заявник ОСОБА_1 та її представник за викликом у судове засідання повторно не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись апеляційним судом у відповідності до вимог закону. Судова повістка повернулась на адресу суду з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. Будь-яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від заявника або її представника не надходило. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивач належним чином повідомлена судом про час та місце розгляду справи, будь якої іншої адреси свого проживання чи місцезнаходження вона суду не повідомила. Суд викликав її в судове засідання саме за тією адресою, яку вказала представник позивач у апеляційній скарзі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції на підставі положень ч.2 ст.372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності нез`явившогося позивача, її представника. Неявка вказаних осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено ч.ч.1, 2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який з`явився у судові засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову до ТОВ «Бізнес Позика» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір від 15.03.2020 укладений між сторонами в електронній формі, містить електронний підпис одноразовим ідентифікатором позивача та представника відповідача, тому має силу договору, який укладений в письмовій формі й підписаний сторонами, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію». Також, місцевий суд убачав доведеними відповідачем обставини укладення між сторонами 15.03.2020 договору про надання кредиту №077684-КС-002 в електронній формі, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію», оскільки ТОВ «Бізнес Позика» довело зазначені обставини підтвердженнями про укладення вказаного договору, електронним повідомленням, паспортом споживчого кредиту, квитанціями про переказ кредитних коштів на картку позивача у загальному розмірі 50000 грн. В спростування вказаних обставин щодо підтвердження факту укладення кредитного договору, а також отримання кредитних коштів позивач не надала суду виписку по руху коштів на рахунку, відкритого для обслуговування банківської картки, куди відповідачем були перераховані кредитні кошти.

Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї, оскільки при підписанні даного договору позивачка ознайомилась та погодилась з його умовами. А відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у останньому несправедливих умов, а всі твердження позивачки з даного приводу судом були розцінені як її спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Переглянувши в апеляційному порядку оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд повністю погоджується із вказаними висновками місцевого суду щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним оспорюваного кредитного договору з підстав його неукладення, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.

Так, відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, ОСОБА_1 посилалася на те, що впродовж квітня-травня 2020 року від відповідача на її телефонний номер направлялися смс-повідомлення про наявність простроченої заборгованості, внаслідок чого вона направила на адресу ТОВ «Бізнес Позика» запит про надання необхідної інформації з приводу таких повідомлень про сплату боргу. Вказувала на те, що в телефонному режимі їй було повідомлено про те, що інформацію про стан заборгованості та умови кредитування можна дізнатись на веб-сайті відповідача, а також повідомлено, що 15.03.2020 з відповідачем було укладено кредитний договір у формі оферти (пропозиції) про укладення договору про надання кредиту шляхом приймання (акцепту) умов та підписано вказаний кредитний договір електронним підписом.

У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 направила на адресу відповідача письмовий запит про надання примірника вказаного кредитного договору.

Вказана обставина щодо направлення запиту підтверджується наявною в матеріалах справи копією повторного запиту від 28.05.2020, направленого на адресу директора ТОВ «Бізнес Позика» (а.с.7, 8, т.1).

Позивач запевняла суд, що вказаний договір ні власноручно, ні жодним іншим підписом у тому числі електронним, вона не підписувала, грошові кошти в кредит не отримувала, а її вимоги надати копію примірника підписаного нею кредитного договору відповідач не виконав.

Заперечуючи проти пред`явленого позову, ТОВ «Бізнес Позика» у суді першої інстанції вказувало на те, що оспорюваний позивачем договір був укладений в електронному вигляді шляхом обміну між сторонами наступними документами: Офертою (пропозицією) про укладення Договору про надання кредиту шляхом приймання (акцепту) умов, викладених в цій оферті (пропозиції), Електронним повідомленням (акцепт оферти) №077684-КС-002 від 15.03.2020, підтвердженням про укладення Договору про надання кредиту №077684-КС-002 від 15.03.2020. В день укладення Договору позивач надіслала електронною поштою на адресу відповідача (відповідно до процедури ідентифікації позичальника, з яким укладається договір) фото свого паспорта та своє фото з паспортом в одній руці та датою в іншій руці, копії яких надав суду.

Крім того, підтвердженням укладення оспорюваного договору також є факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 50000 грн, які були перераховані на її платіжну картку № НОМЕР_1 двома траншами по 25000 грн, а також факт часткового виконання позивачем взятих на себе зобов`язань з повернення кредитних коштів.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно частин першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частинах першій та другій статті 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша статті 642 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як було встановлено судом першої інстанції, посилаючись на укладення між сторонами 15.03.2020 оспорюваного договору про надання кредиту №077684-КС-002 в електронній формі, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію», ТОВ «Бізнес Позика» довело зазначену обставину наданими суду доказами, а саме, підтвердженням про укладення Договору про надання кредиту №077684-КС-002 від 15.03.2020, електронним повідомленням, паспортом споживчого кредиту, квитанціями від 15.03.2020 про переказ на картку PRIVATBANK № НОМЕР_1 , ARN: НОМЕР_2 грошових коштів в загальному розмірі 50 000 грн, а також іншими доказами (а.с.93-96, 103, 104-105, 106-110, т.1).

З наданих відповідачем у суді першої інстанції Правил надання грошових коштів у кредит ТОВ «Бізнес Позика» (далі - Правила) убачається, що вказані Правила встановлюють порядок надання ТОВ «Бізнес Позика» коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, споживчого кредиту фізичним особам та фізичним особам-підприємцям на визначений строк, порядок укладення Договорів про надання кредиту та пов`язаних із цим документів, а також визначають права та обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення та належного виконання умов Договору, а також регулюють відносини, що виникають між кредитодавцем і позичальником.

Розділом 4 вказаних Правил встановлений порядок надання кредиту, а саме визначено, що для перевірки відповідності заявника (фізичної особи або фізичної особи-підприємця, яка має намір укласти договір з кредитодавцем), умовам, які містяться у цих Правилах, а також для отримання Оферти (пропозиції) укласти Договір (взяти на себе права та обов`язки, передбачені Договором про надання кредиту та Правилами) заявник заповнює у філії, або по телефону, або на сайті кредитодавця (https://bizpozyka.com) заявку, вказуючи всі дані, визначені в заявці як обов`язкові. Заявник зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які відмічені у заявці, що необхідні для прийняття кредитодавцем рішення про можливість надання кредиту (в тому числі направлення Оферти). У разі використання електронної автентифікації заявника за допомогою його даних в банку, де він обслуговується (BANKID), заявник зобов`язаний перевірити актуальність, повноту та точність таких даних та несе відповідальність за їх дійсність/ достовірність.

Відповідно до п.4.2 Правил заявник зобов`язаний під час оформлення заявки на сайті на отримання кредиту ознайомитися з Публічною інформацією, яка розміщена на сайті кредитодавця за наступним посиланням: https://bizpozyka.com. Укладаючи договір про надання кредиту, заявник/позичальник підтверджує повне ознайомлення зі згаданою Публічною інформацією.

На підставі даних, зазначених у первинній заявці, яка була заповнена на сайті, ІТС кредитодавця здійснює реєстрацію заявника на сайті та формує особистий кабінет. Наступні заявки можуть подаватися позичальник через особистий кабінет (п.4.9 Правил).

Згідно п.п.5.7, 5.8 даних Правил, після отримання заявником від кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання кредиту в особистому кабінеті заявника відображається оферта, яка є пропозицією у розумінні ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» та, відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», включає умови, викладені у цих Правилах, які є невід`ємною частиною Договору, що пропонується до укладення заявнику. Після отримання заявником оферти (безпосередньо до використання заявником електронного підпису) заявнику надсилається одноразовий ідентифікатор.

Заявник надає кредитодавцю відповідь про повне та безумовне прийняття оферти (акцепт) щодо укладення договору в електронній формі (в рамках ІТС кредитодавця) в особистому кабінеті заявника/позичальника шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), який надсилається (відповідний ідентифікатор) кредитодавцем в СМС-повідомленні на номер телефону, вказаний заявником/ позичальником, в заявці, що вважається укладанням Договору відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».

Після акцептування позичальником оферти (що є укладання Договору відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію») відповідно до умов Договору про надання кредиту (та включно цих Правил), кредитодавець направляє позичальнику підтвердження вчинення (укладення) Договору у формі електронного документу. Підтвердження направляється в особистий кабінет позичальника та/або на електронну адресу позичальника, вказану ним у заявці. Підтвердження містить обов`язкові відомості відповідно до ч.11 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» (п.5.9 Правил).

Пунктом 5.10 вказаних Правил також передбачено, що укладаючи договір, кредитодавець та заявник/позичальник визнають усі документи (в тому числі Договір про надання кредиту), підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), еквівалентним за значенням (з точки зору правових наслідків) документам у письмовій формі, підписаним власноруч, що повністю відповідає положенням ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Сторони підтверджують, що договір, укладений в електронній формі, має таку саму юридичну силу для сторін, як і документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін, тобто вчинені в простій письмовій формі. Підписуючи договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, заявник/позичальник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма (в тому числі істотними) умовами Договору (умовами цих Правил та Договору про надання кредиту).

При цьому у відповідності до п.5.12 Правил кредитодавець не пізніше 3 (трьох) робочих днів з дати укладення договору сторонами надає кредит шляхом безготівкового перерахування суми кредиту (можливо перерахування суми кредиту декількома транзакціями) на поточний (картковий) рахунок з використанням реквізитів платіжної картки позичальника або по реквізитам рахунку позичальника, або шляхом отримання позичальником грошових коштів готівкою через касу банку чи небанківської фінансової установи, що є партнерами кредитодавця.

З матеріалів справи убачається, що представником відповідача в ході розгляду справи у суді першої інстанції було надано суду роздруківку підтвердження про укладення Договору про надання кредиту №077684-КС-002, яке є невід`ємною частиною Договору. У даному підтвердженні міститься інформація щодо анкетних даних позивача, зокрема її прізвища, ім`я, по батькові, адреси місця реєстрації та фактичного проживання, а також загальна інформація про розмір наданого кредиту, строк його користування, процентів за користування кредитними коштами, а також зазначені реквізити кредитодавця - відповідача у справі.

У наданій суду роздруківці електронного повідомлення зазначено, що воно є підтвердженням акцептування ОСОБА_1 оферти №077684-КС-002 від 15.03.2020 та, відповідно, істотних умов Договору про надання кредиту. Дане повідомлення також містить інформацію про анкетні дані відповідача, розмір встановленого кредиту в сумі 50000 грн, строк його користування протягом 16 тижнів, плату за користування кредитом у розмірі 1,16829100% процентів за кожен день користування кредитом, строк дії договору тощо.

Також, в матеріали справи надано роздруківку паспорта споживчого кредиту від 15.03.2020, який також містить детальну інформацію щодо наданого кредиту та відмітку про підписання його електронним ідентифікатором позичальника ОСОБА_1 .

При цьому, у вказаній роздруківці також міститься оферта (пропозиція) про укладення Договору про надання кредиту шляхом приймання (акцепту) умов, викладених в цій оферті (пропозиції), яка підписана електронним ідентифікатором та містить реквізити відповідача, а також ОСОБА_1 (адреси зареєстрованого та фактичного місця проживання, серії та номеру паспорта, дати та найменування органу, яким він виданий, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, а також реквізити банківської картки в ПАТ «ПриватБанк»).

Крім того, як вказував відповідач у суді першої інстанції, у день укладення оспорюваного договору позивач відповідно до процедури ідентифікації надіслала електронною поштою на адресу ТОВ «Бізнес Позика» фотографію свого паспорта, а також фотографію на якій вона зображена разом із своїм паспортом громадянина України та аркушем паперу, де зазначена дата - 15.03.2020. З наданої відповідачем копії фото паспорта позивача убачається, що реквізити його першої сторінки є ідентичними копії паспорта, наданої ОСОБА_1 до позовної заяви.

Відповідно до наданих копій квитанцій №205017462 та №205017294 від 15.03.2020 платіжної платформи fondy та довідок ТОВ «ФК «Елаєнс» від 22.07.2020 про підтвердженнями успішного проведення таких платежів у системі відповідачем 15.03.2020 на банківську картку позивача перераховані кредитні кошти у загальному розмірі 50000 грн.

Так, стаття 626 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Однак важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Також, важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до положень частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідачем надано належні та допустимі докази укладення між сторонами 15 березня 2020 року Договору про надання кредиту №077684-КС-002 та отриманням позивачем кредитних коштів в сумі 50000 грн.

Так, з довідок від 22.07.2020 року, які видані директором ТОВ «ФК «Елаєнс» Вороніним А.В., встановлено, що на підставі договору №41084239_14/12/17 про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) та про інформаційно логічну взаємодію та приймання платежів, укладеного між ТОВ «ФК «Елаєнс» та ТОВ «Бізнес позика» підтверджено, що платежі успішно проведенні в системі, а саме: перерахування коштів згідно кредитного договору №077684-КС-002 від 15.03.2020 року без ПДВ двома платежами по 25 000 грн на платіжну картку PRIVATBANK № НОМЕР_1 ARN: НОМЕР_2 .

Доказів протилежного, зокрема того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, ОСОБА_1 суду не надала.

Як правильно зауважив суд у своєму рішенні, ОСОБА_1 є власником картки PRIVATBANK № НОМЕР_1 , а тому спростовуючи доводи відповідача про зарахування суми кредиту на зазначену картку вона мала можливість надати виписку по рахунку з відомостями про відсутність здійснення ТОВ «Бізнес Позика» 15.03.2020 такої операції, проте позивач будь-які докази на спростування доводів відповідача суду не надала.

При цьому, в ході апеляційного розгляду даної справи відповідачем було надано суду роздруківки моніторингу дій користувача за Договором про надання кредиту №077684-КС-002 від 15.03.2020 у системі операційного обліку ТОВ «Бізпозика» (скорочена назва ТОВ «Бізнес Позика»), а також роздруківку реєстру відвідування користувачем - ОСОБА_1 особистого кабінету на сайті ТОВ «Бізпозика», у відповідності до яких клієнт у період часу з 29.12.2019 був зареєстрований у системі, неодноразово здійснював авторизацію на веб-сайті через одноразові ідентифікатори (одноразові паролі), які надсилалися кредитодавцем в СМС-повідомленні, подавав та підтверджував заявки по СМС, зокрема 15.03.2020 у день укладення оспорюваного договору.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20); від 12 січня2021 року у справі №524/5556/19 (провадження №61-16243ск20), від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20 (провадження №61-18967св20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції у частині недоведення позивачем вимог щодо не укладення оспорюваного договору, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків судів.

При цьому, переглядаючи в апеляційному порядку рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2021 року та погоджуючись із висновками суду у частині недоведеності позивачем вимог щодо неукладення із відповідачем оспорюваного договору, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення шляхом виключення з його мотивувальної частини певного абзацу, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до вимог ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст.376 ЦПК України).

Як визначено положеннями п.1 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються

Згідно п.п.1-4 ч.4 ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

Убачається, що у сорок першому абзаці описової і мотивувальної частин оскражуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї, оскільки при підписанні даного договору позивачка ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у останньому несправедливих умов, а всі твердження позивачки з даного приводу судом розцінюються як її спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Проте, згідно змісту поданої до суду позовної заяви ОСОБА_1 не висувала до відповідача позовних вимог щодо несправедливості умов кредитного договору, укладеного із відповідачем, а посилалася лише на факт його непідписання. Жодних доводів про несправедливість умов оспорюваного Договору про надання кредиту №077684-КС-002 від 15.03.2020 позовна заява не містить.

У зв`язку із наведеним, враховуючи відсутність у поданій ОСОБА_1 до суду першої інстанції позовній заяві будь-яких доводів або посилань на несправедливість умов оспорюваного договору, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності зміни рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2021 року, шляхом виключення з його описової та мотивувальної частин сорок першого абзацу, так як викладені у ньому висновки місцевого суду фактично зроблені судом за відсутності відповідних підстав позову.

Оскільки за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено і в цій частині рішення суду першої інстанції залишається без змін, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Змінити рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2021 року, виключивши з його описової та мотивувальної частин сорок перший абзац.

В решті рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22.11.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна