Справа № 471/500/20
Провадження №2/471/26/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2021 р.

Братський районний суд Миколаївської області

в складі:

головуючого судді Гукової І.Б.,

за участю секретаря Кравченко Л.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду смт. Братське цивільну справу № 471/966/19 за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на майно. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 . За час спільного проживання ними було придбано майно, зокрема, ? частки нерухомого майна (приміщення ветаптеки) за адресою, АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Відповідачі є спадкоємцями після його смерті та звернулися до нотаріальної контори із заявами про отримання свідоцтва про спадщину. До складу спадщини, крім іншого майна, входить також вказане приміщення. Однак, оскільки майно було придбано за період шлюбу, позивач просить суд визнати за нею право власності на 3/8 частини вказано майна.

Під час судового засідання представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, вказаних у позові. Також суду пояснила, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 між останнім та ОСОБА_4 було частково поділене майно, придбане у шлюбі, а щодо приміщення ветаптеки була домовленість щодо спільного використання майна. З доходів, отриманих від використання ветаптеки, ОСОБА_8 надавалася грошова допомога як самій позивачці, так і їхній спільній дочці та онучці. Спір щодо вказаного майна виник лише після смерті ОСОБА_8 . Тому вона бажає виділити свою частку у спільному майні подружжя.

Представники відповідачів ОСОБА_6 . Та ОСОБА_5 , адвокати Козак М.Ф. та Златі Н.С. вважали, що позов не підлягає задоволенню, оскільки вказане майно було придбано у відповідності до ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», тому воно не є спільною власністю подружжя, між подружжям після розірвання шлюбу було укладено мирову угоду про поділ майна подружжя, в якій об`єктом поділу приміщення ветаптеки не була зазначено, отже на той час позивач погоджувалася, що це майно є особистою власністю ОСОБА_8 , окрім цього позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_7 позовні вимоги визнала.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив.

05 квітня 1975 року між позивачкою, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено шлюб.

10 жовтня 2002 року ОСОБА_8 на підставі рішення виконкому Братської селищної ради № 92 від 10.10.2002 року, було видано свідоцтво про право власності на приміщенні ветаптеки та підсобні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Про що також було вчинено реєстраційний напис № 3 від 21.11.2002 року (арк..с. 11-12).

14 листопада 2006 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було розірвано (арк..с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер (арк..с. 14).

Після смерті ОСОБА_8 було заведено спадкову справу № 23/2020, коло спадкоємців становить: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , об`єкти спадкового майна не встановлено (арк..с. 61).

Позивач зазначає, що оскільки приміщення ветаптеки було придбано у шлюбі, отже є спільною власністю подружжя та не є об`єктом спадкування, тому вона просить суд визнати за нею право власності на 3/8 частини вказаного майна.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час розірвання шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням.

6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

На час розгляду справи особистою власністю подружжя визначено також житло, набуте одним із подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачі зазначають, що спірне майно не є спільною власністю подружжя, саме через те, що воно було придбане внаслідок приватизації, а отже, є особистою власністю ОСОБА_8 .

Однак, із зазначеним суд не може погодитися о огляду на наступне.

По-перше, як вказано вище, на момент розірвання шлюбу такої підстави, як визнання особистою власністю подружжя, майна, придбаного внаслідок приватизації, Сімейний кодекс України не передбачав.

По-друге, чинний СК України передбачає визначення особистою власністю подружжя саме житла, придбаного одним із подружжя відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (ст. 2 Закону).

Приміщення ветаптеки належало ОСОБА_8 на підставі рішення виконкому Братської селищної ради від 10.10.2002 року № 92, яке в свою чергу було прийнято на підставі загальних зборів трудового колективу колективного підприємства сільськогосподарського сервісного підприємства «Братська ветаптека» від 24.12.2001 року (арк..с. 166-167).

КССПП «Братська ветаптека» приміщення ветаптеки належало на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2000 року, укладеного між підприємством та регіональним відділенням Фонду держмайна України по Миколаївській області (арк..с. 187-191).

Підставою для укладення вказаного договору було рішення Фонду держмайна від 25.05.2000 року № 382/1 про приватизацію колективним підприємством КССПП «Братська ветаптека» нежитлових приміщень шляхом викупу відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію).

Отже, саме колективне підприємство «Братська ветаптека», а не особисто ОСОБА_8 набуло право власності на приміщення відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію).

Таким чином, суд приходить до висновку, що вказане приміщення ветаптеки набуте ОСОБА_8 під час шлюбу та є об`єктом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Договором купівлі-продажу № 66 від 24.12.2004 року, посвідченого УТСБ «Південь» ОСОБА_8 було відчужено 1/4 частину приміщення ветаптеки ОСОБА_9 . Рішенням Братського районного суду від 07.04.2005 року даний договір визнано дійсним (арк.. 159).

Таким чином, на день смерті, за ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на 3/4 частини приміщення ветаптеки, за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, враховуючи те, що суд дійшов висновку, що спірне майно, яке придбане у шлюбі, є спільною власність подружжя, ОСОБА_4 має право на 1/2 частину майна, а саме 3/8 частки приміщення ветаптеки.

Що стосується спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник позивача під час судового засідання пояснила суду, що після розлучення сторони домовилися щодо спільного використанні спірного майна. ОСОБА_8 здійснював підприємницьку діяльність, частину коштів передавав позивачу, допомагав коштами донці та онучці. Спір щодо використання майна виник тільки після смерті ОСОБА_8 . Зазначені доводи також підтверджуються позовною заявою про поділ майна подружжя, в якому зазначено, що сторони не дійшли згоди «в частині поділу житлового будинку та автомобіля, а відносно інших речей домовилися».

Доказів на спростування вказаного відповідачами не надано.

Отже, суд вважає, що позивачем повністю доведено позовні вимоги, тому позов підлягає задоволенню, а за позивачем слід визнати право власності на 3/8 частини нежитлових приміщень (ветаптеки) та підсобні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

З відповідачів на користь позивача слід стягнути витрати понесені при сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 3/8 частини нежитлового приміщення (ветаптеки) та підсобних приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , як такого, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 витрати понесені при сплаті судового збору у розмірі 1062 (однієї тисячі шістдесят дві) гривні 66 коп. з кожного.

Позивач - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі - ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_7 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Братський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення, а в разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено 02.06.2021 року.

СуддяІ.Б. Гукова