Справа № 456/1983/20 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/1069/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
Провадження №22-ц/811/2235/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Савчук Г.В.

розглянувши в м.Львові у порядку спрощеного провадження без участі сторін цивільну справу № 456/1983/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2021 року та ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2021 року у справі за повом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на заробітну плату, стягнення Ѕ частини заробітної плати, визнання права на вільний вибір місця проживання під час шлюбу,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду та просить визнати за нею право спільної сумісної власності на виплачену ОСОБА_2 заробітну плату в період шлюбу з 19.10.2006 до 05.02.2019 та стягнути з ОСОБА_2 в користь позивача за період з січня 2014 року до січня 2019 року Ѕ виплаченої заробітної плати за місцем роботи у філії Бурового управління «Укрбургаз» АТ «Укргазвидобування». В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2017, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05.02.2019 вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 19.10.2006 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис №450. Даним рішенням суду встановлено, що позивач ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог мотивував, що в 2014 році ОСОБА_1 забрала дітей, своє майно та пішла від нього. З того часу вони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства. Поясненнями ОСОБА_2 в судовому засіданні достовірно з`ясовано, що сторони не проживають однією сім`єю уже більше трьох років. Окрім цього з`ясовано, що ОСОБА_2 продовжує матеріально забезпечувати неповнолітніх дітей, оскільки це є його обов`язком та надав рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2016 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісяця. Керуючись ч.2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відтак, поділу підлягає сума заробітної плати, що належить до виплати ОСОБА_2 , тому позивачу належить Ѕ частка суми заробітної плати. ОСОБА_2 виплачується орієнтовно 8446,44 =(12669,66-12669,66х1/3) заробітної плати щомісячно в період з січня 2014 року = (12.01.2017-три роки), де 12.01.2017 дата ухвалення рішення про розірвання шлюбу, яким встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю протягом трьох років, до січня 2017 року (до закінчення повного місяця січня 2019, який передує даті ухвалення постанови 05.02.2019 і набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу), всього 60 місяців=(січень2019-січень 2014)х12. Таким чином, частка позивача становить орієнтовно 253393,20 грн.(8446,44:1/2х60).

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Рішення та ухвалу оскаржила позивач.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Стверджує, що суд розглянув справу за предметом позову, який відсутній в позовній заяві. Звертає увагу, що предметом доказування у даній справі є припинення надання заробітної плати на потреби сім`ї, але не їх витрати не в інтересах сім`ї та не на потреби сім`ї. Фактичними даними, а саме сукупністю доказів та заяв по суті справи, підтверджуються її доводи, що під час шлюбу, який тривав з 19.10.2006 року до 05.02.2019 року відповідач не надавав їй жодних коштів. Наведене стверджується також рішенням суду про розірвання шлюбу. Відтак, під час зареєстрованого шлюбу з 19.10.2006 року до 05.02.2019 року та відсутності режиму окремого проживання між подружжям існували шлюбні правовідносини, складовою яких є право спільної сумісної власності на заробітну плату одержану одним із подружжя чоловіком ОСОБА_2 незважаючи на відсутність сімейних відносин . Просить рішення суду змінити в мотивувальній частині та виключити посилання на висновки апеляційного суду про формальність існування їхньої сім`ї.

В частині оскарження ухвали зазначає, що суд в порушення норм процесуального права не зазначив в резолютивній частині рішення висновок щодо задоволення позову чи відмову в позові щодо кожної з заявлених позовних вимог, не вирішив її позовні вимоги про визнання права на вільний вибір місця проживання під час шлюбних відносин, тому просить ухвалу скасувати , справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 в порядку ст.360 ЦПК України подав до суду відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначає, що ухвалені судові рішення є законними та відповідають встановленим обставинам справи. Зазначає, що шлюб між ними фактично припинений у 2014 році, а тому заробітна плата, крім аліментів є його особистою приватною власністю, що відповідає вимогам ст.57 СК України . Просить рішення та ухвалу суду залишити без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явиличсь, хоч належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Судом встановлено, що 19.10.2006 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 450.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.04.2014 стягнуто аліменти з ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в користь матері ОСОБА_1 до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 14.03.2014 року/а.с.50/.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2017, яке залишено без змін паостановою Львівського апеляційного суду від 05.02.2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 05.02.2019 /а.с.12-13,14-16/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, а саме ненадання належних та допустимих доказів , які б підтверджували ненадання відповідачем коштів на утримання сім`ї. Також суд зазначив, що позивач не надала доказів про сумісне проживання сторін однією сім`єю з 2014 року, наявності сімейно-шлюбних стосунків, спільного ведення господарства, наявності єдиного бюджету. Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку, що наявні у відповідача кошти, які зароблені особистою працею, не є такими, що заощаджені відповідачем разом з позивачем у шлюбі.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України (далі СК) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК ).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що об`єктом поділу може бути майно, яке є в наявності та може бути виділено в натурі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Позивач просить визнати заробітну плату спільним майном подружжя та стягнути Ѕ виплаченої заробітної плати ОСОБА_2 , за період з січня 2014 року по січень 2019 року, посилаючись на те, що відповідач не надавав коштів на потреби сім`ї . Однак позивачем не доведено, що зазначені кошти існують та відповідач володіє ними, тобто не були витрачені, оскільки відповідно до ст. 71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відтак , апеляційний суд зазначає, що майно якого не існує в натурі не може бути об`єктом поділу. Заробітна плата це грошові кошти, які можуть бути витрачені на будь-які потреби (харчування, придбання одягу та будь-яких інших засобів для догляду за собою, лікування) з врахуванням того, що частина заробітної витрачалась на оплату аліментів, що стверджується рішенням суду та не заперечується позивачем.

З приводу визнання заробітної плати спільним майном подружжя, апеляційний суд зазначає, що правовий статус заробітної плати, як об`єкту спільного майна подружжя визначений у ч.2 ст.61 СК, а тому не потребує визнання в судовому порядку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд дійшов безпідставного висновку про існування сім`ї формально, а тому вважає, що рішення в цій частині підлягає зміні не приймається до уваги, оскільки зазначений факт встановлений у постанові Львівського апеляційного суду від 05.02.2019 .

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку , про відмову у позові в цій частині.

Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права на вільний вибір місця проживання, то таке право визначено ст.33 Конституції України, а також Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а відтак така вимога не може бути задоволена в судовому порядку, про що суд вірно зазначив у рішенні та в ухвалі про відмову ухвалити додаткове рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення та ухвала суду постановлені з додержанням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права, судом повно та об`єктивнго досліджені обставини справи, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

За приписами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення..

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п., 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2021 року та ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк