Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9067/21 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 66 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/9067/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - приватного підприємства «Крошня-ВЖРЕП №4» Житомирської міської ради, служби у справах дітей Житомирської міської ради про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати ОСОБА_2 та її дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що йому на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Вказує, що крім нього у вказаній квартирі зареєстровані: невістка ОСОБА_2 та її малолітні діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стверджує, що протягом тривалого часу ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми не проживають у вказаній вище квартирі без поважних причин, а навпаки з 2012 року живуть у власному приватному будинку АДРЕСА_2 . На підставі викладеного просив задовольнити його позов та визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом у належній йому однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 . В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції помилково прийняв висновок про те, що ОСОБА_2 є такою, що втратила право користування спірним житлом, у зв`язку з відсутністю без поважних причин понад один рік. Зазначає, що ОСОБА_2 вказувала на те, що причинами не проживання є тяжкі сімейні стосунки з позивачем та створення перешкод у користуванні майном, проте, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув. Крім того, зауважує, що відповідач зареєстрована у спірному житлі за згодою позивача - квартиронаймача, а доказів, що відповідач не проживає по місцю реєстрації з власної волі, суду не надано. Вказує, що судом першої інстанції не встановлено та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача по справі, перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися майном.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням не оскаржується, а тому не перевіряється апеляційним судом на предмет законності та обґрунтованості в даній частині.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02 вересня 1994 року видане відділом приватизації державного житлового фонду.

Відповідно до довідки №1048 від 25.06.2021 виданої ПП «Крошня-ВЖРЕП №4» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно акту затвердженого директором ПП «Крошня-ВЖРЕП №4» від 25.06.2021 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_3 з 2012 року.

Розглядаючи даний спір суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю.

Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону. Позбавлення особи житла повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Поняття «майно» у першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК Української РСР, зокрема дружина, їх діти і батьки, інші особи у випадках, встановлених законом.

Фактичні обставини даної справи свідчать про те, що спір виник між власником квартири та його невісткою і онуками, місце проживання яких зареєстроване за адресою будинку позивача.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України).

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

В п. 33 постанови від 07 лютого 2014 року №5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані з позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі №344/7064/16-ц (провадження 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі №760/11141/19 (провадження №61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі №619/40/17 (провадження №61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі №645/7374/18 (провадження №61-10094св20).

Колегія апеляційного суду звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, якими порушується право власності позивача.

Всупереч вимогам процесуального закону щодо доказів і доказування у цивільному процесі, позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування поважності причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання.

Крім того, апеляційний суд виходить з того, що, спір у даній справі стосується також прав та законних інтересів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є малолітніми дітьми відповідача.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Щоб визначити поняття «сімейне життя», органи Конвенції вважають за необхідне встановити ступінь кровного споріднення у залучених до справи людей і наявність у них діючих сімейних зв`язків. Сімейне життя в трактуванні статті 8 включає зв`язки між родичами, наприклад, між батьком, матір`ю і дітьми усередині одного шлюбу, а також між бабусею, дідусем і онуками. Не робиться різниці між «оформленою за законом» і «не оформленою за законом» родиною.

Доказом існування «сімейного життя» є факт «сімейного проживання осіб», що підпадає під юрисдикцію статті 8 Конвенції.

Крім того, ст. 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч.1ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина четверта статті 29 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при вирішенні даного спору, оскільки позбавлення ОСОБА_2 права користуватися спірною квартирою, що має наслідком її виселення без її дітей спричиняє роз`єднання її сім`ї.

Вирішуючи колізію між правом власника на вільне користування своєю власністю та правом особи на повагу до сімейного життя, колегія суддів дійшла висновку, що таке втручання не є пропорційним у демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відтак, у справі, що переглядається, доказів наявності іншого житла, яке належить відповідачеві на праві власності матеріали справи не містять.

Наведене узгоджується із висновками викладеними у постановах Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі №521/5887/17 (провадження №61-7894св20), від 11 березня 2021 року у справі №265/3035/19 (провадження №61-3840 св 20), від 12 квітня 2021 року у справі №367/1355/18 (провадження №61-6234св20), від 09 лютого 2019 року у справі №615/1636/17 (провадження №61-46323св18).

Таким чином, задовольняючи вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, суд першої інстанції, формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи, по суті, виходив лише з одного факту, що ОСОБА_2 тривалий час не проживає у спірній квартирі.

За таких обставин підстави апеляційного оскарження знайшли своє підтвердження й колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, про те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Зважаючи на встановлені обставини, з урахуванням зазначених правових висновків та положень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 права на спірне житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, немає.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, то розмір сплаченого ОСОБА_2 , судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 , 00 грн. підлягає стягненню з позивача на її користь.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 жовтня 2021 року скасувати в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщення та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , 1362, 00 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 30 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді