Дата документу 30.11.2021 Справа № 337/3122/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3122/21 Головуючий у 1 інстанції: Гнатюк Г.Є.
Провадження № 22-ц/807/3833/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, заінтересована особа: Восьма Запорізька державна нотаріальна контора,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання особи безвісно відсутньою, заінтересована особа: Восьма Запорізька державна нотаріальна контора.

В обґрунтування вимог зазначила, що її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.1968 року, з 20.03.1978 року проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 .

Її батько ОСОБА_3 у листопаді 1991 року виїхав зі свого місця проживання і до часу звернення до суду його місцезнаходження не відомо.

Після смерті матері вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено через те, що квартира АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Зі слів матері їй відомо, що батько нібито виїхав о на заробітки до Російської Федерації.

Право власності на квартиру зареєстровано на матір, оскільки пай за кооперативну квартиру виплачений повністю.

У 2021 році з метою виявлення відомостей про батька було здійснено запити до відповідних органів та встановлено, що декларацію з лікарем батько не укладав, на обліку, як отримувач пенсії, не перебуває, а тому перевірку щодо встановлення родинних відносин припинено, оскільки підстав для порушення кримінального провадження за ст. 115 КК України, не має.

Встановлення факту надасть їй можливість отримати у спадщину квартиру АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності її матері, проте були придбана в період шлюбу.

На підставі зазначеного просила визнати ОСОБА_3 безвісно відсутнім з 01.01.1991 року.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на доведеність вимог, відсутність відомостей про місце перебування ОСОБА_3 , не встановлення місцезнаходження ОСОБА_3 оперативно-розшуковими заходами, не оформлення ОСОБА_3 пенсії, індивідуального податкового коду, паспорта громадянина України, не звернення його за лікарською допомогою, відсутність інформації у Єдиному реєстру боржників, необхідність встановлення факту для оформлення спадщини, просила рішення суду скасувати, прийняти нову постанову про задоволення заяви.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження факту безвісної відсутності ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що батьками заявника ОСОБА_1 є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.1968 року, та з 20.03.1978 року, проживали і були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягу реєстру територіальної громади м. Запоріжжя від 10.06.2021 року вбачається, що інформації щодо реєстрації місця проживання фізичної особи ОСОБА_3 не знайдено (а.с. 30).

Згідно з копією відповіді начальника відділу РАЦС від 12.02.2007 року ОСОБА_3 по актовим записам про смерть за період з 1997 року по 1999 роки, не значиться (а.с.7).

Відповідно до копії розпорядження голови Хортицької районної адміністрації від 01.03.2007 року № 875 вирішено оформити право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 ( а.с. 14).

З копій витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що вищевказана квартира належить на праві власності ОСОБА_4 ( а.с. 19,20).

За змістом відповіді КНП «Запорізький центр медико-санітарної допомоги № 5» від 15.04. 2021 року ОСОБА_3 не укладав декларації з лікарем ЗП-СЛ, його амбулаторна картка відсутня ( а.с. 21).

Відповідно до Талону-повідомлення єдиного обліку №4967 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 02.04.2021 року ОСОБА_1 02.04.2021 року звернулася до Відділу поліції № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області з заявою щодо встановлення родинних відносин з батьком. ОСОБА_3 , які були втрачені у 1991 році ( а.с.22).

Головне управління ПФУ в Запорізькій області повідомило, що ОСОБА_3 не звертався з заявою про призначення пенсії за віком, що вбачається з копії відповіді від 21.04.2021 року ( а.с. 24).

З копії відповіді начальника Відділу поліції № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області № 4001/47/01-2021 від 22.04.2021 року вбачається, що за заявою ОСОБА_1 було прийнято рішення про зупинення проведення подальшої перевірки у зв`язку з тим, що в події відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України ( а.с. 23).

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування).

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

За приписами статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку (стаття 306 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За приписами статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, заявником не надано доказів на підтвердження безвісної відсутності ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції було обґрунтовано зазначено, що витребувані лише у 2021 році відомості з ДПС України, УПФУ в Запорізькій області, Відділу поліції № 5, КНП «Запорізький центр медико-санітарної допомоги № 5» не містять інформації про відсутність ОСОБА_3 протягом одного року в місці його постійного проживання; а відповідь з відділу РАЦС отримана іншою особою у 2007 році.

Також, відповідно до пункту сьомого частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» одним з повноважень поліції є розшук безвісно зниклих осіб. Початок розшуку безвісно зниклих осіб є підставою для відкриття кримінального провадження.

За приписами статті 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про осіб безвісно відсутніх є підставою для проведення оперативно-розшукової діяльності.

Доказів звернення до поліції з заявою про зникнення (розшук) ОСОБА_3 та відкриття кримінального провадження з приводу його зникнення у відповідності до вимог Законів України «Про національну поліцію» та «Про оперативно-розшукову діяльність» та проведення дій щодо його розшуку до суду заявником не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до Відділу поліції № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області з заявою щодо встановлення родинних відносин з батьком ОСОБА_3 , які були втрачені у 1991 році.

Окрім того, в заяві ОСОБА_1 зазначала про наявність інформації щодо виїзду ОСОБА_3 до Російської Федерації, проте доказів щодо вжиття заходів для з`ясування цих обставин не надала. Виїзд особи на територію іншої країни не може сам по собі свідчити про її безвісну відсутність. Не можна визнавати безвісно відсутнім громадянина, про якого вірогідно відомо, що він живий, але немає точних відомостей про його місце перебування. Фактична відсутність відомостей про місце перебування особи не дає суду підстав для визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у заяві про визнання особи безвісно відсутньою ОСОБА_1 вказувала, що встановлення такого факту їй необхідно для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, оскільки за життя батьки придбали кооперативну квартиру, виплатили за неї пай та є її співвласниками.

В той же час, як вже було зазначено, при визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, при чому вказана презумпція має спростовний характер, тобто, визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої особи.

Таким чином, визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім не призведе до виникнення у ОСОБА_1 прав як спадкоємця особи. До правових наслідків, які настають у разі смерті прирівнюються правові наслідки оголошення фізичної особи померлою (частина перша статті 47 ЦК України).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 грудня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова