Справа № 310/2168/21
РІШЕННЯ

Іменем України

17 листопада 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Мариніна О.В.,

при секретарі Висоцького С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердянськ в порядку спрощенного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, відсотків за користування позикою та трьох відсотків річних, посилаючись на те, що 01 грудня 2020 року ОСОБА_2 договором позики отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 13200,00 доларів США з умовою щомісячної сплати 367,00 доларів США відсотків та в розмірі 50000,00 грн, які зобов`язувався повернути в строк до 01.02.2021 року. На підтвердження факту отримання відповідачем грошей були складені дві розписки від 01.12.2020 року.

В обумовлений в розписках строк - до 01.02.2021 року, грошові кошти відповідачем не були повернуті.

06 березня 2021р. ОСОБА_1 було направлено ОСОБА_2 рекомендованим поштовим відправленням письмову вимогу про повернення отриманих грошових у строк до 16.03.2021р. Проте відповідач грошових коштів не повернув, в зв`язку з чим позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Після відкриття провадження у даній справі ОСОБА_2 14.05.2021р. надав ОСОБА_1 відповідь на письмову вимогу про повернення коштів. У даній відповіді відповідач запропонував встановити наступний графік погашення боргу:

- 50000,00 гривень в строк до 14 липня 2021 року,

- далі по 1000 доларів США щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з серпня 2021 року, до повного повернення боргу.

22 липня 2021 року ОСОБА_2 повернув частину отриманих у національній валюті коштів в сумі 30000,00 грн., про що ОСОБА_1 було надано йому відповідну розписку. Залишок одержаних у борг коштів відповідачем до теперішнього часу не повернуто.

В зв`язку з частковим погашенням боргу ОСОБА_1 було подано до суду заяву від 19.10.2021р. про зменшення позовних вимог на суму 30000,00 гривень.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог, і що не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача в судове засідання.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та проти позовних вимог не заперечує, відзив на позовну заяву не надав.

За вказаних обставин, відповідно до ст. 223 ЦПК України справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Відповідно до двох розписок від 01.12.2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13200 доларів США з умовою щомісячної сплати 367,00 доларів США відсотків, та 50000 гривень, які зобов`язався повернути в строк до 01.02.2021 року.

Встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договорами позики відповідач ОСОБА_2 у встановлений договорамистрок не виконав, позику та відсотки за користування нею в строк до 01.02.2021 року не повернув.

06 березня 2021р. позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення отриманих грошових у строк до 16.03.2021р. Проте відповідач грошових коштів не повернув, в зв`язку з чим позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Після відкриття судом провадження у даній справі відповідач 14.05.2021р. надав позивачу відповідь на письмову вимогу про повернення коштів, про визнання боргу і зазначив, що повернути кошти в обумовлений строк він не має можливості через складене економічне становище та недостатність коштів для одночасного погашення боргу, та запропонував встановити графік погашення боргу.

22 липня 2021 року відповідач ОСОБА_2 повернув позивачу ОСОБА_1 частину отриманих у гривні коштів в сумі 30000,00 грн., про що позивачем було надано йому відповідну розписку. Залишок одержаних у борг коштів відповідачем не повернуто.

У наданій суду заяві від 20 жовтня 2021 р. відповідач ОСОБА_2 зазначив про відсутність заперечень проти позовних вимог.

В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 рокуу справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Таким чином, дослідженими судом доказами підтверджується той факт, що між сторонами у справі 01.12.2020 року були укладені два договори позики, у відповідності до яких ОСОБА_2 отримав 01.12.2020 року в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13200 доларів США та 50000 гривень, які зобов`язався повернути до 01.02.2021р.

В силу ч.1ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України.

Щодо права позичальника на отримання процентів, визначених у твердій грошовій сумі, суд зазначає таке.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (частина перша статті 19 Конституції України).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 ЦК України). Ці приписи визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором. За змістом частини третьої статті 6 ЦК України сторони у договорі на власний розсуд можуть урегулювати у договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства та не можуть відступати від імперативних його положень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.05.2021р. у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) зазначила, що якщо сторони встановили плату за користування позикою у процентному відношенні до суми позики, то це дозволяє обчислити розмір такої плати у твердій сумі на час, коли цю плату слід внести. Якщо ж сторони встановили таку плату у твердій сумі на час, коли її слід внести, то це дозволяє зробити зворотний розрахунок і визначити розмір плати за користування позикою у процентному відношенні до суми позики. Отже, способи визначення такої плати у твердій сумі та у процентному відношенні є еквівалентними (взаємозамінними). Тому визначення плати за користування позикою у твердій сумі є правомірним.

Що стосується стягнення суми позики та процентів за користування чужими коштами в іноземній валюті - доларах США суд зазначає таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Щодо нарахування процентів після спливу строку повернення позики необхідно зазначити наступне.

Правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім цього слід зазначити й таке.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У справі, що розглядається, встановлено, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США.

Сторони договору позики досягли згоди стосовно сплати винагороди за користування сумою позики у 367,00 доларів США за кожен місяць користування грошима. Сторонами зазначена дата повернення суми позики - не пізніше 01 лютого 2021 року.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача, як заборгованість з позики, так і відсотки за користування грошовими коштами за період з 01.12.2020р. за три місяці, тобто по 01.03.2021р.

Так, позивач просить стягнути проценти із розрахунку у 367,00 доларів США за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 01 лютого 2021 року, що не відповідає вимогам закону.

Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Тому в частині стягнення процентів за період з 02.02.2021р. по 01.03.2021р. позов не підлягає задоволенню, а сума 3 відсотків річних, яка нарахована в тому числі на сумувідсотків за цей період, підлягає відповідному зменшенню.

Як встановлено судом, станом на 01.02.2021 року заборгованість ОСОБА_2 за договорами позики від 01.12.2020 року становить 13934 долара США, з яких: 13200 доларів США-основна сума боргу, 734 долара США-несплачені проценти за користування позикою, а також 50000 гривень.

Частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У позовній заяві наведено розрахунок 3 % річних від сум боргу за період з 02.02.2021р. по 15.03.2021р., тобто на дату складання позову.

Розрахунок трьох процентів річних за період з 02.02.2021 року по 15.03.2021 року здійснюється судом за формулою: сума відсотків = С х 3% х Д:365, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Таким чином, три проценти річних за період з 02.02.2021 року по 15.03.2021 року буде складати:

-48,10 доларів США із розрахунку: 13934 долара США х3%х 42 : 365= 48,10 доларів США, де 13934долара США сума боргу станом на 01.02.2021 року, 42 - кількість прострочених днів;

-172,60 гривень із розрахунку: 50000 грн. х 3% х 42 : 365 = 172,60 грн., де 50000 грн. сума боргу станом на 01.02.2021 року, 42 - кількість прострочених днів.

Оскільки позивач просив стягнути із відповідача три проценти річних у сумах 49,35 доларів США та 172,60 грн., тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню в сумах 48,10 доларів США та 172,60 грн.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики від 01.12.2020 року в сумах:

-13982,10 доларів США, що включає в себе: 13200 доларів США - сума основного боргу, 734 доларів США - несплачені проценти за користування позикою, 48,10 доларів США - 3% річних за період з 02.02.2021 року по 15.03.2021 року;

-20172,60 гривень, що включає в себе: 20000 грн. - сума основного боргу, 172,60 грн.- 3 % річних за період з 02.02.2021 року по 15.03.2021 року.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 4378,85 грн. сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 192, 509, 524, 530, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму боргу за договором позики, укладеним 01.12.2020 року в іноземній валюті в розмірі 13982,10 доларів США та суму позики за договором позики, укладеним 01.12.2020 року в національній валюті в розмірі 20172 гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму сплаченого судового збору 4378 гривень 85 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. В. Маринін