Дата документу 07.12.2021 Справа № 316/356/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3086/21 Головуючий у 1-й інстанції: Куценко М.О.
Є.У.№ 316/356/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» Енергодарської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу та виключення з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно інформації про реєстрацію права власності,

за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 , в якому просив суд:

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на житло № НОМЕР_1 від 14.04.2005, видане ОСОБА_2 виконавчим комітетом Енергодарської міської ради на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22.03.2016, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О.М. та зареєстрований в реєстрі за №161;

- скасувати державну реєстрацію запису про право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначав, що з народження постійно проживає та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 .. 17.12.2004 у віці 15 років він був знятий з реєстрації у зв`язку з його перереєстрацією за іншою адресою: АДРЕСА_3 . Дозвіл ОСОБА_2 на його перереєстрацію був наданий рішенням Виконавчого комітету Енергодарської міської ради №263 від 18.11.2004.

14.04.2005 ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Енергодарської міської ради, квартира була приватизована без його участі, хоча він продовжував проживати в квартирі, а отже мав право приймати участь в її приватизації.

10.06.2011 він був повторно зареєстрований у спірній квартирі.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення по цивільній справі №316/796/19 він дізнався, що його мати ОСОБА_2 без його участі приватизувала квартиру у 2005 році, а 22.03.2016 продала її ОСОБА_3 .

Відчуження ОСОБА_2 вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу без його участі є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним за ст.ст.203, 215 ЦК України і скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 .

Посилаючись на вказані обставини, просив про задоволення позову.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду,ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а обставини, на які послався суд, є недоведеними. Суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_5 стосовно того, що вона особисто замість свого сина ОСОБА_1 писала заяву під час перереєстрації останнього з однієї адреси на іншу. Окрім того, ОСОБА_6 зауважив, що судом першої інстанції не надано належної оцінки акту перевірки реєстрації та фактичного проживання від 30.08.2019, відповідно до якого ОСОБА_1 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_4 , навіть тоді, коли у 2004-2005 його місце реєстрації було змінено. Поза увагою суду першої інстанції залишилось і те, що відчуження відповідачкою ОСОБА_2 спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2016 позбавляє ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що судом дана правильна оцінка зібраним у справі доказам. Перереєстрація позивача у 2004 році зі спірної квартири у квартиру його діда і баби здійснювалася за письмовою згодою як самого позивача так і його батьків на підставі відповідного рішення опікунської ради, яка дійшла висновку, що така перереєстрація здійснюється в інтересах дитини. Суд першої інстанції дав правильну оцінку актам перевірки фактичного проживання позивача, які складені через 15 років після виникнення спірних правовідносин, поясненням ОСОБА_2 . Посилання позивача на практику Верховного Суду є некоректним, оскільки у справах, на які посилається позивач, були інші фактичні обставини.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 09.02.1990 р. зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.35), де і проживала постійно, що не заперечується учасниками справи.

З 09.02.1990 по 17.12.2004 у спірній квартирі як член сім`ї ОСОБА_2 був зареєстрований її син позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою №8427 від 20.08.2019 (а.с.13, 16).

У період з 14.01.2005 по 13.05.2011 позивач ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.16), за місцем мешкання та реєстрації його дідуся та бабусі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.153), при цьому, останніми були підписані заяви від 06.10.2004, в яких вони надали свою згоду органу опіки та піклування на перереєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_1 з адреси: АДРЕСА_5 , місця проживання його матері ОСОБА_2 , на адресу їх місця проживання: АДРЕСА_3 (а.с.149, 150).

Згоду на зміну місця проживання неповнолітнього було надано і батьком позивача у справі ОСОБА_6 , який на дату надання дозволу у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 не перебував (а.с.145, 146, 148), його дядьком ОСОБА_9 , який був зареєстрований по АДРЕСА_3 (а.с.151, 153), а також і самим ОСОБА_10 в заяві від 14.10.2004 (а.с.152), якому на дату її написання було повних 15 років.

Питання щодо перереєстрації неповнолітнього ОСОБА_1 з адреси: АДРЕСА_5 на адресу: АДРЕСА_3 перебувало на розгляді опікунської ради, якою надавався висновок. Як зазначено у п.1 рішення Виконавчого комітету Енергодарської міської ради №263 від 18.11.2004 «Про дозвіл на перереєстрацію малолітніх» у зв`язку зі зверненням ОСОБА_2 (а.с.155, 142). За змістом п.1-2 зазначеного рішення Виконавчого комітету Енергодарської міської ради №263 від 18.11.2004 в інтересах малолітнього виконавчим комітетом дозволено перереєстрацію ОСОБА_1 з адреси: АДРЕСА_5 на адресу: АДРЕСА_3 (а.с.155).

11.04.2005 ОСОБА_2 подала заяву органу приватизації, в якій вона просила передати їй у приватну власність квартиру, до заяви надала довідку про склад сім`ї, в якій інших членів сім`ї наймача, крім самої ОСОБА_2 не зазначено (а.с.156,157).

22.03.2016 ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу належної їй квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О.М. за реєстровим №161, Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.20-21зворот) (далі спірний Договір), відповідно до п.1, п.7 якого, Продавець - ОСОБА_2 (відповідач по справі) передала у власність Покупцю - ОСОБА_3 (відповідач по справі), а Покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 (далі квартира) за плату (а.с.20-21).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що приватизація спірної квартири і її відчуження відбулася із дотриманням вимог житлового і цивільного законодавства, а тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а його доводи про порушення його прав недоведеними.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У пунктах 4 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019, викладеному у постанові по справі №759/2328/16-ц, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсності не вимагається рішення суду (частина 2 статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позиції юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, постанова Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі №6-806цс16).

За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Приписами ст.ст.215, 638 ЦК України визначено, що відсутність у договорі всіх істотних умов, є підставою для визнання такого правочину недійсним лише в разі доведення особою, яка не є стороною спірного Договору, наявності порушень (не визнання або оспорювання) її прав або інтересу, у протилежному випадку, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову без надання оцінки дійсності умов спірного Договору.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, звертаючись до суду із позовом про визнання правочину недійсним, позивач насамперед зобов`язаний надати докази, які підтверджують підстави визнання такого правочину недійсним.

В своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_5 стосовно того, що вона особисто замість свого сина ОСОБА_1 писала заяву про перереєстрацію останнього з однієї адреси на іншу, а вказане свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 діяла в супереч інтересів позивача та позбавила його права на участь у приватизації спірної квартири.

Втім, колегія суддів вважає, що вказані доводи є неспроможними та спростовуються матеріалами справи.

Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позивача і його матері відповідачки ОСОБА_2 , що заяву від імені неповнолітнього сина остання написала самостійно, матеріали справи не містять.

Крім того, згоду на зміну місця реєстрації неповнолітнього надавав і його батько як законний представник, і органи опіки і піклування, які дійшли висновку, що така зміна реєстрації не порушує права і охоронювані інтереси дитини.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до положень абзацу 4 ч.1 ст.3, ч.1, 2 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, у тому числі, на підставі заяви особи, яку діти віком від 15 до 18 років подають особисто.

Відповідно до абзацу 7 частини 1 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003, що набрав законної сили 15.01.2004 (далі - Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»), довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Відповідно до ч.9 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» при зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів.

Відповідно до положень ч.1, 2, 6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

На час перереєстрації ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_3 , останньому було повних 15 років, а отже він мав право вільно обирати своє місце проживання, яке повинно було протягом 7 днів відповідним чином зареєстровано у органі реєстрації.

Реєстрація ОСОБА_1 за адресою: по АДРЕСА_3 , з кв. АДРЕСА_1 , мала особисте волевиявлення самого позивача ОСОБА_4 , що слідує із його заяви (а.с.152) та була зареєстрована відповідно до вимог законодавства.

Даних, які б свідчили на те, що така перереєстрація позивача носила примусовий характер, апеляційним судом не встановлено.

Що стосується права ОСОБА_1 на приватизацію спірної квартири як члена сім`ї наймача квартири ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст.65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Порядок приватизації житла, на момент його приватизації відповідачем ОСОБА_2 , передбачений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-ХІІ від 19.06.1992, в редакції від 05.04.2005, приписами статті 1 якого визначено, що приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України; «Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 №56, яке було чинно на дату приватизації квартири, відповідно до п.1 якого, це положення складене відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (2482-12) і визначає порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закон України «Про приватизацію державного майна», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 5 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», визначено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Пунктом 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію.

При цьому, пунктами 20, 21 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Виходячи з норм законодавства, яке регламентувало на час спірних відносин приватизацію державного житлового фонду, участь у приватизації займаного державного (комунального) житла приймають повнолітні наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані у цьому житловому приміщенні особи, що проживають у ньому, віком від 18 років, факт проживання підтверджувався відповідною довідкою, при цьому, особи у віці від 14 років вільно обирають своє місце проживання, про зміну місця проживання протягом семи днів повинен бути письмово повідомлений відповідний орган реєстрації. Відмова від участі у приватизації житла осіб зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачалась.

Пунктами 23, 24 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», у тому числі, було передбачено, що оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, подається громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8).

Пунктом 16 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

ОСОБА_1 не надано беззаперечних доказів, які б свідчили і на те, що він фактично проживав за адресою: АДРЕСА_5 та не проживав за адресою: АДРЕСА_3 на дату приватизації.

Факт приватизації квартири відповідачем ОСОБА_2 не позбавляє права позивача ОСОБА_1 брати участь у приватизації державного чи комунального житла в подальшому.

Питання про надання згоди на приватизацію неповнолітніми членами сім`ї, які проживали в житловому приміщенні, що приватизується, не визначено нормами зазначеного вище Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», як і передбачено надання такої згоди від органу опіки та піклування, а отже такі посилання позивача є безпідставними.

Таким чином висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 в цій частині є цілком обґрунтований.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги проте, що відчуження відповідачкою ОСОБА_2 спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2016 позбавляє ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру, та вважає їх такими, що не заслуговують на увагу.

Згідно зі статтею 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦКУ права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.22), державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 розмір частки 1/1 на квартиру, було проведено 22.03.2016, номер запису про право власності: 13840023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 25.

Відповідачем ОСОБА_2 як стороною спірного Договору вимоги про визнання його недійсним та скасування чи-то про витребування майна не заявляється.

ОСОБА_1 не вказав у позовній заяві, які саме його цивільні права або інтереси порушує спірний договір, презумпцію правомірності вчиненого 22.02.3016 правочину у вигляді спірного договору позивачем не спростовано, а отже і підстав для визнання його недійсним та скасування державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_3 як добросовісним набувачем судом не встановлено.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська