Справа № 761/9110/21
Провадження № 2/761/6989/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

13 жовтня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В

за участю секретаря: Бражніченко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившою право користування квартирою -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившою право користування квартирою, згідно з якою просить суд визнати ОСОБА_2 втратившою право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В позовній заяві вказує про те, що 04.07.1992 р. укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Під час перебування в шлюбі чоловік позивача ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.06.2007 р. Відповідно до п. 5.1.4 договору купівлі-продажу квартири від 12.06.2007 р. продавець ОСОБА_2 зобов`язалась зняти з реєстрації до 30.07.2007 р. всіх осіб, зареєстрованих в квартирі, та звільнити квартиру в строк до 25.06.2007 р.

Позивач вказує, що зобов`язання по звільненню проданої квартири продавець ОСОБА_2 виконала у вказаний в договорі купівлі-продажу квартири строк, а зобов`язання зняти з реєстрації всіх зареєстрованих осіб не виконала, як з`ясувалось станом на теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 04.03.2021 р.

Так позивач вказує, що після смерті ОСОБА_4 його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_5 оформили спадщину і отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 12.04.2013 р. 16.06.2016 р. ОСОБА_5 відступила свою частку в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 відповідно до договору міни від 16.06.2016 р. і з цього часу квартира перебуває в одноосібній власності ОСОБА_3 .

На початку 2021 р. на адресу квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 почали надходити листи віл колекторських компаній ТОВ «МІЛОАН», ТОВ «АВЕНТУС Україна», ТОВ «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» з вимогою оплати прострочених кредитів і повідомленнями про візити за місцем реєстрації боржника.

Позивач зазначає, що їй невідомо місце проживання відповідача ОСОБА_2 з 2007 року по теперішній час. 04.03.2021 р. представник позивача звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання Шевченківської РДА з заявою про зняття з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , але отримав письмову відмову, так як в даному випадку підставою для зняття особи з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2021 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

15.07.2021 року представником позивача подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме лист ШРДА від 16.06.2021.

Ухвало Шевченківського районного суду м. Києва від 20.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом закрито підготовче провадження у справі та призначити її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив.

Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 04.07.1992 р. укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.07.1992 р. (а.с. 6). ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 27.09.2012 р. (а..с 7)

ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.06.2007 р., яки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В.(а.с. 9)

Відповідно до п. 5.1.4 договору купівлі-продажу квартири від 12.06.2007 р. продавець ОСОБА_2 зобов`язалась зняти з реєстрації до 30.07.2007р. всіх осіб, зареєстрованих в квартирі, та звільнити квартиру в строк до 25.06.2007 р.

В обґрунтування позову, позивч вказує, що зобов`язання по звільненню проданої квартири продавець ОСОБА_2 виконала у вказаний в договорі купівлі-продажу квартири строк, а зобов`язання зняти з реєстрації всіх зареєстрованих осіб не виконала, як з`ясувалось станом на теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 04.03.2021 р.

Так смерті ОСОБА_4 позивач ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_5 оформили спадщину і отримали свідоцтво про право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 від 12.04.2013 р., зареєстровано в реєстрі 1037. (а.с. 12).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.04.2013 року квартиру АДРЕСА_1 успадкували: дружина ОСОБА_3 -2/3 частина та дочка ОСОБА_5 - 1/3 частина(а.с.13).

16.06.2016 р. ОСОБА_5 відступила свою частку в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 відповідно до договору міни від 16.06.2016 р. (а.с. 16-16а)

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 258111669 вбачається, що приватна власність на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , розмір частки - 1 (а.с. 44-45).

Таким чином, судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є одноособова ОСОБА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №258111669 від 25.05.2021 року (а.с. 44-45).

Натомість, відповідно до відповіді Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у відповідь на заяву від 08.06.2021 №109/І-1001 надано інформацію про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 у якій зареєстрована відповідач ОСОБА_2 з 03.04.1997 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації. Така позиція сформульована та обґрунтована у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, у своїй постанові від 25 липня 2018 року, розглядаючи аналогічну справу № 638/13030/13-ц. Окрім того, Верховний суд, вказав, що в даному випадку і право на проживання членів сім`ї колишнього власника у квартирі припиняється з моменту її продажу. Верховний Суд пояснив, що відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Верховний Суд підкреслив, що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов`язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючи у квартирі особи. Окрім цього відповідачами не було надано суду документів, які б підтверджували певний особливий зв`язок між позивачем та колишнім власником квартири, і які б могли довести фіктивність договору купівлі-продажу. В матеріалах справа міститься дійсним договір купівлі-продажу на підставі якого продавець передав, а покупець повністю оплатив квартиру.

Підтверджена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18), від 27 березня 2019 року у справі № 465/8613/13-ц (провадження № 61-16222св18), від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18), від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19).

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18).

З припиненням права власності особи на житлове приміщення втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї (справа № 661/4901/15-ц, 22.12.16)

При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст. 391 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідач не проживає у квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 проте у добровільному порядку не знялась з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та п. 5.1.4 договору купівлі - продажу квартири від 12.06.2007 року, квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача.

Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившою право користування квартирою - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 13.10.2021 року.

Суддя: