КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 753/16338/19

номер провадження №22-ц/824/12928/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року /суддя Заставенко М.О./

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в якому просив суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою, зняття їх з реєстрації та виселення.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог - відмовлено. /т. 1 а.с. 206-208/

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, представник відповідачів ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог та визнати за ним право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що спірна квартира придбана у 2005 році, не за рахунок кредитних коштів, є єдиним житлом відповідачів і у 2009 році була передана в іпотеку. Судом першої інстанції не вірно застосовано норми матеріального права, зокрема, виселення колишнього власника з іпотечного майна регулюється ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР. Судом першої інстанції не враховано, що за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР заборонено виселяти, як і позбавляти права користування громадян жилим приміщенням без надання іншого жилого приміщення. Посилався на Постанову ВП ВС від 31.10.2018 р. у справі №753/12729/15-ц. Вказував також що факт його зняття з реєстрації не позбавляє його права на користування та розпорядження спірною квартирою. Наголошував також, що протягом розгляду цієї справи, були визнані незаконними виконавчі дії щодо звернення стягнення на спірну квартиру та подано позов про визнання недійсними протоколу про проведення прилюдних торгів, акта про реалізацію нерухомого майна та свідоцтва про право власності видане на ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_1 посилався на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказував, що оскаржені виконавчі дії, на які посилається апелянт, у касаційному суді визнані законними. Наголошував, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, особистих речей у квартирі не мають. Електронні торги рішеннями судів визнані законними. Крім того, вказував, що ОСОБА_6 володіє квартирою АДРЕСА_3 та земельною ділянкою в м. Ірпінь на якій будує будинок. ОСОБА_3 володіє земельною ділянкою в Черкаській області, Звенигородський район, с/рада Княжицька. Водночас, на момент електронних торгів єдиним власником спірної квартири був ОСОБА_2 18.12.2013 р. Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 коштів у розмірі 2 062 623 грн. 94 коп., рішення суду не виконано, а тому у межах виконання вказаного рішення було описано та передано на електронні торги спірну квартиру, яка у 2019 році продана за 4 466 970 грн 90 коп, при цьому ОСОБА_2 продовжує уникати виконання рішення суду.

ОСОБА_2 звернувся з відповіддю на відзив, вказуючи на те, що касаційною інстанцією скасовано рішення апеляційного суду виключно з процесуальних питань що не стосуються норм матеріального права. Вказівки на те, що у квартирі ніхто не проживає бездоказові та не відповідають дійсності. Наголошував, що надані інформаційні довідки про володіння відповідачами нерухомістю не відповідають дійсності, що підтверджують витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.10.2021 р.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню в частині задоволених позовних вимог з прийняттям рішення про відмову, на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей з державних реєстрів від 14.01.2019, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на праві приватної власності в частці 1/1, та була придбана ним на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2005 (а .с. 47).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 04.10.2013 у справі № 753/9736/13, яке набрало законної сили, стягнуто зі ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_5 , заборгованість в розмірі 2059182 грн. 94 коп.; судові витрати в розмірі 3441 грн., а всього стягнути 2062623 грн. 94 коп.

Відповідно до акта про реалізацію предмета іпотеки ВП № 57401979 від 29.07.2019, приватним виконавцем Мілоцьким О.Л., виконавчий округ місто Київ, при примусовому виконанні виконавчого листа № 753/9736/13 виданого 18.12.2013 Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 2 059 182 грн. 94 коп., судові витрати 3 441 грн., а всього 2 062 623 грн. 94 коп., відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» передано на реалізацію об`єкт житлової нерухомості, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі власності, на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2005, іпотекодержатель - ОСОБА_7 , іпотека на підставі договору іпотеки від 22.12.2009, боржник - ОСОБА_2 (а. с. 22).

Відповідно до протоколу № 420238 від 19.07.2019, 19.07.2019 відбулись торги щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 , переможцем торгів став ОСОБА_5 за ціною продажу - 4 466 970 грн. 90 коп.

Відповідно до копії свідоцтва від 29.07.2019 ОСОБА_8 належить на праві власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке придбане ним за 4 466 970 грн. 90 коп., що раніше належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2005 (а. с. 6).

Державна реєстрація права власності відбулась 29.07.2019, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності в розмірі частки 1 ОСОБА_5 (а. с. 7).

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києві про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 станом на 12.02.2019 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 10), а станом на 05.08.2019 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а. с. 11) - дата реєстрації 09.08.2007.

За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 27.09.2019 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 вибув на підставі договору купівлі - продажу 01.08.2019 (а. с. 29).

02.08.2019 ОСОБА_5 звертався до відповідачів з письмовою вимогою звільнити квартиру, знятися з реєстраційного обліку та передати вказану квартиру та віддати ключі від неї (а.с. 12, 13).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Системний аналіз статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Оскільки житлові права членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього житлового приміщення, то припинення права власності особи на житло припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

Однією з підстав припинення права власності відповідно до статті 346 ЦК України є відчуження свого майна власником.

Ураховуючи фактичні обставини справи, а саме припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, а також похідний характер прав відповідачів на користування нею від прав колишнього власника, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 на момент розгляду справи не є власником спірної квартири та в ній не зареєстрований.

Як наголошує сам позивач, зокрема і у відзиві на апеляційну скаргу, при входженні приватного виконавця до спірної квартири, встановлено відсутність у вказаній квартирі особистих речей, відповідачі у квартирі не проживають з кінця 2019 року, замки змінено, доступу до квартири у відповідачів не має.

Тобто, єдиною перешкодою у здійсненні позивачем права власності є реєстрація ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка, виходячи з встановлених обставин справи жодним чином не вказує про їх фактичне користування квартирою.

Здійснення зняття з реєстрації місця проживання осіб, які визначені статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пунктами 26 - 27 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207.

Статтею 7 Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Так, частиною першою та другою статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до положень статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на зазначене, право власника будинку на користування жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру. Із припиненням права власності на житло, втрачається й право користування таким жилим приміщенням.

Отже, у разі звернення нового власника житла або його представника із заявою про зняття з реєстрації осіб, місце проживання яких зареєстроване за адресою такого житла, з документами, що посвідчують особу як представника, а також документами що свідчать про відчуження житла, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання осіб, місце проживання яких зареєстроване у такому житлі.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що підставою позову визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України.

Заявою про відмову від частини позовних вимог /т. 1 а.с. 115/ у зв`язку з отриманням доступу до спірної квартири, позивач відмовився від вимог про виселення ОСОБА_9 , водночас не змінював правової підстави позову.

Суд першої інстанції, задовольняючи вказані вимоги, фактично вийшов за межі позовних вимог, посилаючись на порядок, визначений ст. 405 ЦК України, яка, як правова підстава звернення з позовом, позивачем не заявлялась.

Частиною третьою статті 49 ЦПК України передбачено право позивача на зміну предмета або підстав позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога. При цьому одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Таким чином, апеляційний суд зауважує, що у процесі розгляду справи судом першої інстанції, після зміни позовних вимог, фактично між сторонами перестав існувати спір підстави позову не змінювались, а сам позов є передчасним, оскільки до реєстраційних органів з вимогою про зняття з реєстрації позивач не звертався.

Крім того, наголошує апеляційний суд і на тому, що вимоги апелянта ОСОБА_2 визнати за ним право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , не підлягають розгляду в даному апеляційному провадженні, оскільки з зустрічним позовом він не звертався, тому апеляційним судом рішення суду першої інстанції переглядається лише в межах визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає по 288, 15 грн. на користь кожної, оскільки апеляційну скаргу задоволено частково.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року в частині визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 - скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_5 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації - АДРЕСА_4 / на користь ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації - АДРЕСА_1 / та ОСОБА_4 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації - АДРЕСА_1 / по 288, 15 грн. на користь кожної.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: