ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року

м. Чернівці

справа № 724/903/21

провадження №22-ц/822/989/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Владичана А.І., Кулянди М.І.

секретаря Паучек І.І.

з участю представника Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області Дроня Віктора Васильовича, ОСОБА_1 , представника відповідача Яворського Олександра Вікторовича

учасники справи:

позивач Клішковецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2021 року, головуючий у першій інстанції Єфтеньєв О.Г.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Клішковецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області у травні 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення.

Зазначала, що Клішковецька територіальна громада є власником нежитлової будівлі (адміністративного будинку), що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Територіальною громадою села Клішківці в особі Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області та ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року, предметом якого є приміщення площею 16,1 кв. м., що знаходиться у адміністративному будинку АДРЕСА_1 строком дії з 22 травня 2012 року по 01 березня 2032 року.

Вказувала на істотну зміну обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору, у зв`язку із укрупненням Клішковецької територіальної громади Дністровського району Чернівецької області на підставі Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 5 лютого 2015 року, розпорядження Кабінету Міністрів України «Про визначення адміністративних центрів та затвердження території територіальних громад Чернівецької області від 12 червня 2020 року №729-р, збільшенням чисельності працівників сільської ради з 12 до 50 осіб, відсутності можливості розміщення працівників сільської ради у приміщенні адміністративного будинку, виникнення потреби у приміщенні, яке є предметом договору оренди.

Також вважає, що договір оренди нежитлового приміщення підлягає розірванню у зв`язку з використання ОСОБА_2 об`єкту оренди не за призначенням для розміщення офісу, а використовуванням кредитною спілкою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Посилається на те, що сторони не досягли згоди щодо розірвання договору.

Просила розірвати договір між територіальною громадою села Клішківці в особі Клішковецької сільської ради та ОСОБА_2 оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року, предметом якого є приміщення площею 16,1 кв. м., що знаходиться у адміністративному будинку АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 повернути Клішковецькій сільській раді Дністровського району Чернівецької області приміщення площею 16,1 кв.м., що знаходиться у адміністративному будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2021 року позов задоволено, постановлено розірвати договір оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року, укладеного між територіальною громадою с. Клішківці в особі Клішковецької сільської ради та ОСОБА_2 предметом якого є приміщення площею 16,1 кв.м, що знаходиться в адміністративному будинку Клішковецької сільської ради по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути Клішковецькій сільській раді приміщення площею 16,1 кв.м., що знаходиться в адміністративному будинку Клішковецької сільської ради по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм ч.2 ст.652 ЦК України, Клішковецькою сільською радою Дністровського району Чернівецької області не доведено вчинення досудових дій, спрямованих на досягнення згоди щодо приведення договору у відповідність обставинам або щодо його розірвання, не обґрунтовано, що саме сільська рада робила аби усунути причини зміни обставин.

Висновок суду, що подальше виконання Клішковецькою сільською радою договору оренди порушить співвідношення майнових інтересів, призведе до додаткових витрат сільської ради, не відповідає фактичним обставинам справи, на балансі Клішковецької сільської ради перебувають вільні приміщення комунальної установи «Клішковецький інклюзивно-ресурсний центр Клішковецької об`єднаної територіальної громади», не доведено відсутності можливості розміщення працівників на 515,6 кв.м нежитлового приміщення адміністративного будинку.

Також вважає, що висновок суду першої інстанції про використання приміщення ОСОБА_2 не за призначенням не відповідає обставинам справи, оскільки використовується як офісне приміщення особисто ОСОБА_2 , яка є найманим працівником Кредитної спілки «Наші люди».

Посилається на те, що судом першої інстанції не застосовано строк позовної давності стосовно вимоги, яка ґрунтується на використанні приміщення не за призначенням.

Судом першої інстанції порушено норми процесуального права, не залучено до участі у справі третьою особою Кредитну спілку «Наші люди».

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що підлягає захисту право Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області на розірвання договору між Територіальною громадою села Клішківці в особі Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області та ОСОБА_2 оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин як об`єднання територіальних громад та збільшення чисельності працівників Клішковецької сільської ради не настане, зміна обставин зумовлена причинами, які Клішковцька сільська рада не могла усунути після їх виникнення, подальше виконання Клішковецькою сільською радою договору оренди порушить співвідношення майнових інтересів, призведе до додаткових витрат сільської ради, договором не встановлено, що ризик зміни обставин несе орендодавець, ОСОБА_2 не виявлено бажання розірвати договір в позасудовому порядку.

Також судом встановлено, що об`єкт оренди використовується ОСОБА_2 не за призначенням, фактично використовується Кредитною спілкою «Наші люди».

Водночас суд першої інстанції вважав, що Клішковецькою сільською радою Дністровського району Чернівецької області не пропущено строк звернення до суду з позовом, порушення є триваючим, об`єднання територіальних громад відбулося після березня 2020 року.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Встановлено, що Клішковецька територіальна громада є власником нежитлової будівлі (адміністративного будинку), що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Територіальною громадою села Клішківці в особі Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області та ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року, предметом якого є приміщення площею 16,1 кв. м., що знаходиться у адміністративному будинку АДРЕСА_1 строком дії з 22 травня 2012 року по 01 березня 2032 року.

Згідно із п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину нежитлової будівлі (адміністративного будинку), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у складі приміщення, зазначене на плані за № 1-29 (об`єкт оренди).

Відповідно до п.1.3 договору об`єкт оренди передається у користування орендарю для розміщення офісу.

На підставі п.1.4 договору загальна площа об`єкту складає 16.1 кв.м.

За змістом п.9.1 дія цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; ліквідації сторони за договором; за угодою сторін; загибелі об`єкту оренди; за рішенням суду; у разі банкрутства сторони за договором; відчуження об`єкту оренди.

Згідно п. 10.2.3 правочину договір може бути розірвано на вимогу орендодавця у випадках використання об`єкту оренди не за призначенням.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є розірвання договору між територіальною громадою села Клішківці в особі Клішковецької сільської ради та ОСОБА_2 оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року, предметом якого є приміщення площею 16,1 кв. м., що знаходиться у адміністративному будинку АДРЕСА_1 , зобов`язання ОСОБА_2 повернути Клішковецькій сільській раді Дністровського району Чернівецької області приміщення площею 16,1 кв.м., що знаходиться у адміністративному будинку АДРЕСА_1 .

Водночас підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, зазначалися істотна зміна обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору, у зв`язку із укрупненням Клішковецької територіальної громади Дністровського району Чернівецької області, збільшенням чисельності працівників сільської ради, виникнення потреби у приміщенні, яке є предметом договору оренди, використання ОСОБА_2 об`єкту оренди не за призначенням для розміщення офісу, а використовуванням кредитною спілкою «Наші Люди».

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частин першої, другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Отже, зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Згідно зі частиною першою, другою, третьою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З аналізу статті 651 ЦК України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених ЦК України, в тому числі спеціально визначених умовами укладеного договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, установлених зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні з`ясувати не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у виді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-75цс13).

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

При цьому частиною 2 статті 652 ЦК України передбачено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

На підставі частини четвертої статті 652 ЦК України зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, закон пов`язує можливість розірвання чи зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співласника на розпорядження спільним майном. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2020 року у справі № 910/4391/19 вказано, що відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони. За змістом статті 782 ЦК України, а також виходячи з положень статей 205, 654 ЦК України, відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем.

Отже, односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення змісту договору між територіальною громадою села Клішківці в особі Клішковецької сільської ради та ОСОБА_2 оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року, зокрема шляхом порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, свідчить, що пункт 9.1 встановлює право на відмову від договору будь-якої із його сторін в будь-який час, а не тільки при закінченні строку договору.

Пунктом 10.2.3 договору сторони погодили право орендодавця припинити дію цього договору у разі вчинення орендарем використання об`єкту оренди не за призначенням.

На підставі п.12.5 договору сторона зобов`язана письмово попередити іншу сторону про розірвання договору в місячний термін.

Таким чином, сторони договору на власний розсуд погодили підстави та порядок припинення дії цього договору.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2 , на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо не надсилання Клішковецькою сільською радою Дністровського району Чернівецької області відповідачу пропозиції щодо розірвання договору.

Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення), та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

Відповідно до частин першої та третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.

Зокрема, за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.

При цьому іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Те, що Клішковецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області не скористалася процедурою позасудового врегулювання спору, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про використання об`єкту оренди за призначенням як офісного приміщення особисто ОСОБА_2 , яка є найманим працівником Кредитної спілки «Наші люди».

Відповідно до п.1.3 договору між територіальною громадою села Клішківці в особі Клішковецької сільської ради та ОСОБА_2 оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року об`єкт оренди передається у користування орендарю для розміщення офісу.

Сама ОСОБА_2 у апеляційній скарзі посилається на використання об`єкту оренди для здійснення трудових обов`язків головного економіста Кредитної спілки «Наші люди».

За таких обставин приміщення об`єкту оренди використовується як офіс Кредитної спілки «Наші люди», місце виконання трудових обов`язків головного економіста ОСОБА_2 .

З приєднаної до матеріалів справи світлини вбачається, що приміщення об`єкту оренди використовується Кредитною спілкою «Наші люди», працівником ОСОБА_2 .

У такому разі виконання трудових обов`язків головним економістом Кредитної спілки «Наші люди» ОСОБА_2 дає підстави для висновку про здійснення діяльності ОСОБА_2 від імені Кредитної спілки «Наші люди», в тому числі користування об`єктом оренди.

Отже, розміщення у приміщенні об`єкту оренди офісу Кредитної спілки «Наші люди» є використанням приміщення з іншими цілями, а не для користування орендарем відповідно п.1.3 договору між територіальною громадою села Клішківці в особі Клішковецької сільської ради та ОСОБА_2 оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для припинення дії цього договору у зв`язку із використання об`єкту оренди не за призначенням.

Істотними обставинами, які змінилися, як підставу для розірвання, Клішковецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області визначає виникнення потреби у приміщенні, яке є предметом договору оренди, у зв`язку із збільшенням чисельності працівників сільської ради внаслідок укрупнення Клішковецької територіальної громади Дністровського району Чернівецької області.

Клішковецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області при укладенні договору могла передбачити настання потреби у приміщенні, яке є предметом договору оренди.

На підставі п.8.1 договору між територіальною громадою села Клішківці в особі Клішковецької сільської ради та ОСОБА_2 оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року строк дії договору з 22 травня 2012 року по 1 березня 2032 року.

Укладення договору оренди на 20 років, очевидно, свідчить про намір сторін на момент його укладення забезпечити тривалу стабільність свого становища в цих правовідносинах, в такому випадку намагання орендодавця розірвати договір не можна вважати добросовісним.

Передбачаючи в договорі підстави його припинення, які обмежуються закінченням строку, на який його було укладено, та достроковим розірванням за згодою сторін і не визначаючи можливості і підстав для безумовного дострокового розірвання такого договору на вимогу сторони, шляхом вільного волевиявлення Клішковецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області та ОСОБА_2 приймали на себе ризик настання обставин, що унеможливлять виконання ним взятих на себе зобов`язань. Тому наслідки реалізації такого ризику мають бути покладені на сторін рівною мірою.

Припинення виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, зокрема використання орендарем приміщення відповідно до мети оренди, визначеної договором.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору, на порушення норм матеріального права.

Представником відповідача ОСОБА_3 усно заявлено про застосування позовної давності.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Так, Клішковецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області звернулася до суду з позовом про розірвання договору оренди нежитлового примізщення, тобто з негаторним позовом, сутністю вимог за яким є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду (тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника або володільця). Тому на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує провідносини та правопорушення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 527/600/17 (провадження № 61-1079).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правовідносин є триваючими, Клішковецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області, звертаючись до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав, не пропустила позовну давність, оскільки Клішковецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області є власником нерухомого майна та не може бути обмеженою у праві звернутися до суду з позовом.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну

скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої

інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та

процесуального права.

Ураховуючи ухвалення судом першої інстанції правильного по суті рішення про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2012 року, укладеного між територіальною громадою с. Клішківці в особі Клішковецької сільської ради та ОСОБА_2 , зобов`язання ОСОБА_2 повернути Клішковецькій сільській раді приміщення рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 5 серпня 2021 року підлягає залишенню без змін.

Щодо вирішення питання про стягнення витрат професійну правничу допомогу

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року).

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Клішковецькою сільською радою Дністровського району Чернівецької області на підтвердження витрат на правничу допомогу долучено копію договору про надання правової допомоги між адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» Клішковецькою сільською радою Дністровського району Чернівецької області від 29 березня 2021 року №03/21-ю, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 15 листопада 2021 року.

Пунктом 4.1 договору про надання правової допомоги між адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» Клішковецькою сільською радою Дністровського району Чернівецької області від 29 березня 2021 року №03/21-ю визначено розмір допомоги за послуги, що надаються (гонорар) 10000 грн.

За змістом акту наданих послуг від 15 листопада 2021 року адвокатом надано правову допомогу з ознайомлення із матеріалами справи, підготовки та представництва інтересів клієнта в Чернівецькому апеляційному суді вартістю 10000 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

ОСОБА_2 не заперечується співмірність витрат, не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Ураховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значення справи для Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області, реальність надання адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи, ураховуючи принципи співмірності, колегія суддів вважає з огляду на розумну необхідність судових витрат для справи відшкодувати Клішковецькій сільській раді Дністровського району Чернівецької області понесені витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 10000 грн.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області судові витрати в сумі 10000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 2 грудня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді А.І. Владичан

М.І. Кулянда