П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2021 року місто Київ

справа №369/1396/20

провадження №22-ц/824/14500/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Мацко Максимом Анатолійовичем,

на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Ковальчук Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 березня 2017 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів в розмірі 212 500 грн 00 коп. від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу квартири від 1 квітня 2008 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів в розмірі 212 500 грн 00 коп. від продажу вказаної квартири. На виконання рішення суду виданий виконавчий лист, який звернуто до виконання. Проте, реального виконання судового рішення відповідачем не здійснено.

На підставі ст. 625 ЦК України просив стягнути інфляційні втрати за порушення виконання грошового зобов`язання за період з 10 березня 2017 року по 24 січня 2020 року у сумі 57715 грн., 3% річних за період з 10 березня 2017 року по 24 січня 2020 року у сумі 18355,36 грн., а всього на загальну суму 76 070,36 грн..

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за порушення виконання грошового зобов`язання за період з 10 березня 2017 року по 24 січня 2020 року у сумі 57 715 грн., 3% річних за період з 10 березня 2017 року по 24 січня 2020 року у сумі 18 355,36 грн., а всього 76 070,36 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - Мацко М.А. про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мацко М.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши з відповідача інфляційне збільшення та 3% річних за просточення виконання грошового зобов`язання у розмірі 58 193,78 грн., в іншій частині позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема зазначає, що з наданих до суду розрахунків суми інфляційного збільшення та суми 3% річних представником позивача береться як дата порушення зобов`язання зі сплати суми у розмірі 212 500 грн. 10 березня 2017 року, тобто наступна дата від дати прийняття рішення.

Разом з тим, посилання представника позивача на початок нарахування сум за зобов`язанням, що виникло на підставі рішення суду, яке не набрало законної сили, тобто не може мати обов`язкового характеру для сторін, до моменту прийняття постанови апеляційним судом щодо залишення його в силі або скасуванні, враховуючи положення ст. ч.2 ст. 273 ЦПК України, є невірним.

Відповідно до відомостей щодо розгляду справи № 2-1492/12, отриманих з офіційного веб-порталу Судова влада України, рішення суду першої інстанції вступило в законну силу 22 червня 2017 pоку, що відповідає приписам статті 273 ЦПК України, а відтак правильним може бути розрахунок, який починає свій перебіг з 23 червня 2017 року.

Позивачем проведено та надано до суду розрахунки суми інфляційного збільшення та суми 3% річних по 24 січня 2020 року. При цьому, кінцевий строк розрахунку є також невірним з огляду на те, що позивач звернувся до суду 20 січня 2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 делегувала свої права та обов`язки представнику, який належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання та не подав до суду відзив на позовну заяву із доказами, які спростовують твердження позивача та підтверджують невірність нарахованої суми, а саме: відповідач не змогла вчасно долучити до матеріалів справи копію квитанції № 1 від 12 листопада 2019 року про перерахування грошових коштів у розмірі 220 000 грн. на депозитний рахунок Києво- Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області. Зазначені кошти мали бути перераховані державним виконавцем на користь стягувача ОСОБА_1 ..

Відповідно до положень п. 12 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України за № 512/5 від 2 квітня 2012 року, у разі відсутності відомостей, яким чином проводити виплату коштів, виконавець повідомляє стягувача про наявність належних йому коштів та пропонує йому повідомити шляхи отримання ним коштів (через фінансові установи з обов`язковим зазначенням реквізитів для перерахування коштів або поштовим переказом із зазначенням повної адреси стягувача).

Перерахування коштів з рахунків органів державної виконавчої служби чи приватного виконавця здійснюється на підставі платіжних доручень. Платіжне доручення підписується начальником органу державної виконавчої служби та відповідальною особою органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем. Копії платіжних доручень (реєстри до платіжних доручень) про перерахування коштів стягувачам долучаються до матеріалів виконавчого провадження, яким визначено належність указаних коштів стягувачам (п. 14 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України за № 512/5 від 2 квітня 2012 pоку).

ОСОБА_2 після сплати грошових коштів на депозитний рахунок Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області цілком законно очікувала від відповідної посадової особи державного органу - виконавчої служби, виконання своїх, покладених на нього державою, посадових обов`язків та вчинення ним дій з перерахування вказаних коштів стягувачу.

Враховуючи наведене, строк нарахування суми інфляційного збільшення та суми 3 % річних повинен був бути припиненим 12 листопада 2019 року (дата внесення коштів відповідачем).

Відтак вірним може бути розрахунок суми інфляційного збільшення та 3 % річних який здійснено з 23 червня 2017 року по 12 листопада 2019 року. Таким чином загальна сума, що підлягала стягненню з ОСОБА_2 становить 58 193,78 грн. (43 352,78 грн. + 14 841 грн.).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сацюк В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. В поясненнях зазначив, що позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних, починаючи з наступної дати після ухвалення судом рішення 10 березня 2017 року по дату пред`явлення позову до суду. Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 12 листопада 2019 року перерахувала грошові кошти у розмірі 220000 грн. на депозитний рахунок Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, які на думку відповідача, державним виконавцем мали бутри перераховані на користь стягувача ОСОБА_1 . На підтвердження зазначеного відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення суду було додано копію квитанції №1 від 12 листопада 2019 року. Разом з тим, в призначенні платежу зазначено, що сплата здійснена ОСОБА_2 за виконавчим провадженням №38880303. На підставі ж виконавчого листа №2-1492/12 виданого 5 липня 2017 року на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року було відкрито виконавче провадження № 54274457. Тобто надана квитанція не може підтверджувати факт проведення ОСОБА_2 повного розрахунку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Установлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 березня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року, у справі № 2-1492/12 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів в розмірі 212 500 грн. від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу квартири від 1 квітня 2008 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів в розмірі 212 500 грн. від продажу вищевказаної квартири.

Рішення набрало законної сили 22 червня 2017 року.

14 липня 2017 року постановою головного державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Казанцевим Д.О. відкрито виконавче провадження №54274457 на примусове виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного судового рішення.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку, позивачем нараховані інфляційні втрати за період з 10 березня 2017 року по 24 січня 2020 року у сумі 57 715 грн., 3% річних за період з 10 березня 2017 року по 24 січня 2020 року у сумі 18 355, 36 грн..

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для нарахування інфляційних втрат в розмірі 57 715 грн. та трьох процентів річних в розмірі 18 355, 36 грн. за період з 10 березня 2017 року по 24 січня 2020 року.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції в частині визначення періоду нарахування сум інфляційних втрат та трьох процентів річних колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Відповідач ОСОБА_2 має грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , що підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду м.Києва від 9 березня 2017 року, яким було стягнуто грошові кошти з відповідача на користь позивача в розмірі 212 500 грн. Вказане зобов`язання відповідачем виконано не було.

Відповідно до ст. 273 ЦПК України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи наведені норми закону, можна дійти висновку, що обов`язок виконання рішення суду виникає з моменту набранням таким рішенням законної сили, а тому і період з якого починається відрахування порушення зобов`язання, має відраховуватися не раніше ніж рішення набрало законної сили, тобто з 22 червня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем ОСОБА_2 на виконання рішення суду, 12 листопада 2019 року перераховані на депозитний рахунок Києво- Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області кошти в розмірі 220 000 грн., які мали бути перераховані державним виконавцем на користь стягувача ОСОБА_1 , суд не приймає до уваги як безпідставні.

Надану ж стороною відповідача копію квитанції №1 від 12 листопада 2019 року не можна вважати належним доказом у цій справі, оскільки така не завірена належним чином та містить інформацію, що стосується іншого виконавчого провадження №3888030.

В той час як на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 212 500 грн. державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 54274457.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження виконання рішення суду відповідачем, у передбаченого ст. ст. 12, 81 ЦПК України порядку, не надано.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 43607,61 грн. та 3% річних в сумі 16 523 грн. за період прострочення виконання зобов`язання починаючи з 22 червня 2017 року по 24 січня 2020 року.

За приписами ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням викладеного, судове рішення в силу ст. 376 ЦПК України підлягає зміні, в частині періоду за який стягуються інфляційні втрати та 3% річних, відповідно суми стягнення та суми судового збору, в іншій частині рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Мацко Максимом Анатолійовичем, задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року в частині визначення періоду нарахування сум інфляційних втрат та трьох процентів річних, і відповідно розрахованої суми стягнення, та суми розподілу судових витрат змінити, виклавши абзац другий та третій резолютивної частини рішення в наступній редакції.

"Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 22 червня 2017 року по 24 січня 2020 року в розмірі 43607,61 грн. та 3% річних за період з 22 червня 2017 року по 24 січня 2020 року в розмірі 16 523 грн., а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви в розмірі 664,23 грн., а всього 60 794, 84 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 264,85 грн."

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус