ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8189/21 Справа № 185/3048/20 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року позивачка звернулася до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу.

Позов мотивований тим, що позивачка мала намір купити житловий будинок для свого сина, в с. Малоолександрівка, Павлоградського району, Дніпропетровської області. Будинок вона знайшла в жовтні 2015 року, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продавцем будинку була відповідачка, яка начебто діяла від імені свого батька. 24 жовтня 2015 року позивачка в якості завдатку за вказаний будинок передала відповідачці 1000 дол. США, про що було відповідачкою власноруч написано розписку. Згодом ОСОБА_3 , який був власником будинку та який начебто продавала відповідачка помер, але зазначала, що їх домовленість залишилась в силі. Відповідачка передала ОСОБА_1 ключі від будинку і позивачка зі своєю сім`єю стала приводити будинок та прилеглу територію в порядок. Позивачка в ході розмови з відповідачкою дійшли домовленості, що продаж будинку відбудеться за 7000 дол. США і позивачка надала на це згоду. Після цього, відповідачка двічі приїжджала до неї і в якості завдатку отримала, ще 500 дол. США та 1500 дол. США., а загалом відповідачка отримала у позивачки в якості завдатку 3000 дол. США.

Угоду про завдаток позивачка з відповідачкою не укладали, хоча грошові кошти в сумі 3000 дол. США вона передала відповідачці саме в якості завдатку на підтвердження і на забезпечення виконання укладеного між ними договору про майбутню купівлю належного вже на той час відповідачу будинку.

В подальшому відповідачка не дотрималась домовленості між ними і не продала їй будинок і гроші не повернула.

Позивачка зверталася до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення отриманого відповідачкою завдатку, але рішенням від 16 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено.

В кінці 2017 року їй стало відомо, що відповідачка продала вказаний жилий будинок іншій особі, у зв`язку з чим це підтверджує шахрайські наміри відповідачки.

За таких підстав просила з відповідачки на її користь стягнути 81269 грн. 70 коп. в якості сплаченого авансу. Розмір обгрунтовувала тим, що за курсом НБУ станом на 10 квітня 2020 року курс гривні у відношенні до долару США становив 27,0899 гривень за один долар США, відповідно 3000 доларів СШАх27,0899 грн =81 269,7 грн.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Сторони по справі повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка мала намір купити житловий будинок для свого сина, в с. Малоолександрівка, Павлоградського району, Дніпропетровської області.

Будинок позивачка знайшла в жовтні 2015 року, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Продавцем будинку була відповідачка ОСОБА_2 , яка діяла від імені свого батька.

24 жовтня 2015 року позивачка в якості завдатку за вказаний будинок передала відповідачці 1000 дол. США, про що було відповідачкою ОСОБА_2 написано розписку.

Згодом ОСОБА_3 , який був власником будинку та який начебто продавала відповідачка ОСОБА_2 помер, але зі слів відповідачки їх домовленість залишилась в силі.

Відповідачка передала ОСОБА_1 ключі від будинку і позивачка зі своєю сім`єю стала приводити будинок та прилеглу територію в порядок.

Сторони в ході розмови з відповідачкою дійшли домовленості, що продаж будинку відбудеться за 7000 дол. США, і позивачка надала на це згоду.

Після цього, відповідачка двічі приїжджала до позивачки і в якості завдатку отримувала, ще 500 дол. США та 1500 дол. США., а загалом відповідачка отримала у позивача в якості завдатку 3000 дол. США.

Угоду про завдаток позивачка з відповідачкою не укладали, хоча грошові кошти в сумі 3000 дол. США вона передала відповідачці в якості завдатку на підтвердження і на забезпечення виконання усної домовленості про укладання в майбутньому договору про купівлю-продаж будинку.

В подальшому відповідачка не дотрималась домовленості між ними і не продала їй будинок і гроші не повернула.

Позивачка зверталася до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення отриманого відповідачкою завдатку, але рішенням від 16 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено.

За вказаним рішенням, судом було встановлено, що сторони не укладали будь-яких правочинів завдатку.

В кінці 2017 року їй стало відомо, що відповідачка продала вказаний будинок іншій особі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду будь-яких доказів на підтвердження укладення між нею та відповідачкою письмових правочинів, на виконання яких в рахунок майбутніх платежів позивачкою сплачено відповідачці аванс.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком у повному обсязі, зважаючи на наступне.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка підтвердила, що між сторонами не укладались письмові правочини, на виконання яких в рахунок майбутніх платежів позивачкою сплачено відповідачці аванс. Однак зазначала, що між ними існували усні домовленості, а у підтвердження передачі грошових коштів, з їх цільовим призначенням про майбутню купівлю, відповідачкою власноручно складались розписки. Позивачці не було відомо на час передачі грошових коштів, що відповідачка не була власницею будинку і не мала права на його відчуження, та відповідно не мала права на отримання грошових коштів.

Представник позивача у судовому засіданні наголосив, що відповідач набула грошові кошти без достатньої правової підстави, тобто у відповідності до вимог мт. 1212 ЦК України, оскільки не мала права вчиняти будь-які правочини від імені її батька ОСОБА_4 .

Крім того, стороною позивача були надані оригінали розписок, які були долучені до матеріалів справи.

Колегія суддів погоджується із даними доводами представника позивача, зважаючи на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм Глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Встановлено, що відповідно до оригіналів розписок наданих стороною позивача, ОСОБА_2 взяла грошові кошти за дом свого батька ОСОБА_5 у розмірі 1 000 долларів США, 500 долларів США, 1 500 долларів США.

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на якій правовій підставі ОСОБА_2 діяла від імені свого батька ОСОБА_4 .

Оскільки на момент передання грошових коштів, власником будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ., був саме ОСОБА_5 , колегія суддів приходить висновку, що відповідач не мала права вчиняти будь-яких правочинів від імені свого батька.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 набула грошові кошті без достатньої правової підстави, а тому зобов`язана повернути кошти позивачці.

Згідно відомостей Національного Банку України станом на 18.11.2021 року офіційний курс гривні щодо долларів США скаладає 26, 5147 грн.

Зважаючи, що на момент перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції 3 000 долларів США еквівалентно 79 544, 10 грн., апеляційний суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 79 544, 10 грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 79 544, 10 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко