Справа № 545/1575/19
Провадження № 2/545/18/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2021 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі : головуючого - судді : Гальченко О.О.,

при секретарі : Лисенко І.В.,

з участю представників сторін в особі адвокатів : Ткаченко С.В., Ольховської М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 24.06.2019 року звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи тим, що між нею - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 1 400 евро.

Факт укладення договору позики, а також отримання відповідачем від неї визначеної грошової суми підтверджується розпискою від 27.09.2018р., оригінал якої зберігається у неї.

Згідно умов даної розписки, написаної власноручно відповідачем, останній бере в борг у неї грошові кошти в розмірі 1 400 евро, які зобов`язується повернути не пізніше - 20.01.2019р. в розмірі - 1 550 евро. Станом на дату подання позову відповідач заборгованість не повернув в повному обсязі.

Вказана розписка в судовому порядку не оспорювалася.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві гаку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій ширмі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми, дво- чи багатосторонніми.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який віддається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуює отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63 цс13.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України.).

З розписки від 27.09.2018 року вбачається, що відповідач зобов`язується повернути борг - 20.01.2019 року.

Нормами ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено оговором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З системного аналізу зазначених норм, а також тексту розписки вбачається, що договір позики укладений між сторонами з виплатою відсотків в розмірі 150 евро, які підлягають виплаті не пізніше - 20.01.2019р.

Норми ст. 1050 ЦК України визначають наслідки порушення договору позичальником.

За правилом ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 125 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір суми трьох процентів річних розраховано наступним чином :

1 550 євро х 150 ( кількість днів прострочення ) х 3 /100 / 365 ( кількість днів у році ) = 19,11 євро.

Отже, заборгованість відповідача у зв`язку з несвоєчасним поверненням позики складає :1400 євро - сума позики; євро - проценти за позикою;

19,11 євро - три проценти річних від простроченої суми.

Враховуючи наведене з відповідача на її користь підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі - 1 569,11 євро.

Щодо стягнення заборгованості в іноземній валюті ( валюта позики ), то вказана позиція цілком узгоджується з практикою Великої Палати Верховного суду. При касаційному розгляді справи № 373/2054/16-ц, було визначено, у якій валюті має виконуватися зобов`язання у разі, якщо у позику передавалась іноземна валюта, так і правову природу валюти при визначенні 3 % річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зокрема, в Постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 373/2054/16-ц, зазначається наступне : «Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом, чи договором, вернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена швова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні ж грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній лоті з визначенням, еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим, у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженного на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 ( днів у році )».

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Керуючись вищевказаними нормами ЦК України, враховуючи те, що розмір боргу підтверджується виданою відповідачем розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в неї оригіналу боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань то прохала стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1 400 євро ( одна тисяча чотириста євро ) основного боргу; 3 % річних від простроченої суми в розмірі - 19,11 євро; проценти за користування позикою в розмірі - 150 євро ( сто п`ятдесят євро ) та судові витрати в розмірі - 768,40 грн.

В судовому засіданні представник позивачки в особі адвоката - Ткаченко С.В. ( а. с. 11 - 12 ) позовні підтримала, надавши суду можливі докази на підтвердження вимог позивачки. Вказала, що вимоги позивачки ґрунтуються на письмовому доказі у справі - розписці, яка надана суду на вимогу в оригіналі та інших доказах в матеріалах справи, а також того факту, що вона як представник позивача телефонувала відповідачу та він вказаний борг визнавав. По розписці передавались позивачкою саме грошові кошти, а не будь-які інші речі визначені родовими ознаками, а саме купюрами по 50 грн. старого зразка.

Відповідач, явка якого була визнана обов`язковою та його представник в особі адвоката - Ольховської М.М. ( а. с. 33 - 34 ) позов не визнали із підстав, що розписка надана суду позивачкою не складалася відповідачем і в ній не його підпис. Відповідач вказав, з позивачкою вони були знайомі протягом двох років і за усною домовленістю він робив у її помешканні ремонт, копію свого паспорту їй він не надавав, а змінив свій паспорт, бо так йому зручно. Заперечував той факт, що з ним зв`язувалась позивачка та її адвокат і що він позов визнавав. Прохали відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача також підтримала надані нею письмові пояснення від 14.09.2021 року із викладених в них підстав ( а. с. 208 ) та прохала задовольнити подану нею заяву 04.03.3021 року про розподіл судових витрат ( а. с. 142 ) у сумі 13 892,40 грн.

Судом встановлено, що позивачкою надано суду розписку в оригіналі від 27.09.2018 року від імені відповідача ( а. с. 155 ). По справі за клопотанням представника відповідача ухвалою суду від 06.04.2021 року призначено комплексну судово почеркознавчу та семантико-текстуальну експертизи ( а. с. 159 - 160 ).

Відповідно до повідомлення ННЦ «Інституту судових експертиз ім.. засл. проф. М.С. Бокаріуса № 10586/10587 від 25.06.2021 року ( а. с. 181 - 186 ) через нібито не виконання клопотання експерта про уточнення статусу експертизи, надання вільних зразків підпису та почерку відповідача та повернуто суду матеріали даної цивільної справи, хоча дане клопотання експерта судом було виконано. Також, представник позивача відмовилась від вирішення заявлених нею клопотання суду від 16.08.2021 року ( а. с. 196 ) про витребування доказів судом для проведення експертизи, що тягне за собою і відмову від додаткових пояснень щодо порядку проведення експертизи від 16.08.2021 року ( а. с. 194 - 195 ).

Суд, заслухавши з`явившихся сторін, дослідивши докази, якими обґрунтовується та заперечується позов, вважає, що позов не підлягає задоволенню відповідно до ст. 81 ЦПК України через недоведеність вимог, так як кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підстави звільнення від доказування згідно ст. 82 ЦПК України у справі відсутні. Оскільки відповідач не визнав позов, а призначена експертиза фактично не проведена згідно повідомлення експерта та позивачка і її представник не наполягали на подальшому її проведенні судом. Оскільки, в даному випадку суд не має спеціальних познань в області почеркознавства та семантико-текстуальних питаннях, тобто не є спеціалістом, а сторона позивача в подальшому відмовилась від своїх клопотань щодо порядку проведення експертизи, тому суд позбавлений можливості об`єктивного вирішення позовних вимог та не може грунтувати своє рішення на припущеннях.

Заява представника відповідача щодо розподілу судових витрат за проведення експертизи у сумі 13 862,40 грн. не підлягає задоволенню через фактичне не проведення призначеної судом експертизи на підставі висновку експерта про неможливість її проведення на підставі ст. 133ч. 3 п. 2, 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 4, 43, 49, 76 - 82, 133 ч. 3 п. 2, 141, 174, 259, 263 - 268, 354 ЦПК України, ст. 15, 16, 202, 207, 526, 625, 1046, 1047, 1048, 1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

В задоволенні заяви про розподіл судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 про стягнення понесених відповідачем судових витрат за проведення експертизи у сумі 13 862,40 гривень - відмовити через не проведення експертизи у справі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення надруковано суддею в нарадчій кімнаті та є оригіналом.

Суддя: О. О. Гальченко