Справа №751/6868/19
Провадження №2/751/443/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Яременко І. В.

при секретарях Клименко К.Є., Бивалькевич Н.В., Шевченко А.О., Випинашко Г.Р.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донбаський державний педагогічний університет» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

Встановив:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДВНЗ «Донбаський державний педагогічний університет» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно якого просила визнати наказ про її звільнення незаконним; поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01 вересня 2008 року на умовах контракту позивач працювала на посаді викладача кафедри німецької мови Горлівського інституту іноземних мов. Позивач має двох неповнолітніх дітей. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_1 було надано відпустку по догляду за дитиною до трьох років з 25 вересня 2014 року по 21.06.2017 року.

З 17 травня 2012 року по 10 грудня 2014 року Горлівський інститут іноземних мов розташовувався у м. Горлівка Донецької області, у зв`язку з проведення АТО на території Донецької області з 10 грудня 2014 року місцезнаходженням інституту є м. Артемівськ Донецької області.

Позивач вказує, що за наказом відповідача від 10 листопада 2014 року №6-к «Про переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством» згідно із заявами про згоду на переведення на роботу в іншу місцевість разом із Горлівським інститутом іноземних мов у відповідності до ст. 32 КЗпП України було переведено 118 працівників, серед яких вона не значилась.

У зв`язку з початком проведення АТО позивач переїхала у м. Чернігів, де з 14 листопада 2014 року постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на обліку в УПСЗН Новозаводської районної у м.Чернігові ради як внутрішньо переміщена особа.

20.06.2017 року позивач звернулась із заявою на ім`я директора Горлівського інституту іноземних мов про намір приступити до виконання своїх обов`язків після закінчення відпустки по догляду за дитиною. Іншою заявою від 21.06.2017 року позивач повідомила, що не в змозі приступити до виконання посадових обов`язків, оскільки перебуває на лікарняному (за листком непрацездатності термін лікарняного з 22 по 30 червня 2017 року, стати до роботи 01.07.2017 року).

Листом від 29 червня 2017 року директор інституту повідомив позивача про те, що наказом МОН України від 31 жовтня 2014 року № 1242 інститут переведений з м. Горлівка до м.Артемівськ Донецької області, а її згода на переведення з інститутом була надана з пропуском встановленого ч.6 ст. 5-1 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» двомісячного строку, тому вона не вважається працівником інституту та не має з закладом будь-яких відносин.

03 липня 2017 року ОСОБА_1 письмово звернулась до роботодавця з проханням вважати її такою, що приступила до своїх трудових обов`язків з 03 липня 2017 року, надавши копію листка непрацездатності. Цього ж дня написала заяву про звільнення її з посади викладача німецької мови кафедри германської філології за згодою сторін з 03.07.2017 року. Внаслідок розгляду обох заяв, позивача було повідомлено про відсутність підстав вважати її працівником Горлівського інституту іноземних мов. При цьому, вказує позивач, так зване звільнення мало місце лише у листах без надання відповідних документів, якими б було підтверджено здійснення відповідачем її звільнення.

Також позивач зазначає, що вона зверталась до суду за захистом своїх трудових прав. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2018 року її позовні вимоги задоволено частково. Визнано факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем та стягнуто з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 10377,40 грн. Також судом зобов`язано відповідача надати позивачеві відпустку без збереження заробітної плати. Після перегляду вказаного рішення суду Чернігівським апеляційним судом, рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. З тексту рішення суду апеляційної інстанції зрозуміло, що відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем порушено процесуальний порядок встановлення фактів; під час розгляду справи відповідачем не надано жодного документу на підтвердження того, що ним з позивачем припинені трудові відносини. Після набрання рішенням суду законної сили, позивач знову зверталась до відповідача з метою отримання інформації або документів щодо припинення трудових відносин. Однак, їй було надано письмову відповідь 15.07.2019 року, згідно якої інформація щодо неї відсутня, тому позивач звертається до суду з цим позом.

Ухвалою судді від 27.09.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (т.1 а.с.50-51).

15.10.2019 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 щодо усунення недоліків (т.1 а.с.54-55).

Ухвалою судді від 18.10.2019 року відкрито спрощене провадження у справі з викликом (повідомленням) сторін (т.1 а.с.57-58).

Відзив на позовну заяву відповідачем не поданий.

04.11.2019 року на адресу суду надійшла заява відповідача з вимогами про залишення позовної заяви без руху та без розгляду, про подання позовної заяви з порушенням встановленої законом підсудності та скерування справи за встановленою Законом підсудністю, про проведення справи в режимі відеоконференції, про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, про закриття справи в порядку ст.ст. 182,183,185,187, 255 ЦПК України (т.1 а.с.62-68).

04.11.2019 року відповідачем також подано заяву про відвід судді Яременко І.В. (т.1 а.с.93-99).

Ухвалою суду від 06.11.2019 року заяву відповідача про відвід судді передано на розгляд іншого судді у порядку, визначеному ч.1 ст. 33 ЦПК України для вирішення питання про відвід (т.1 а.с.110-111).

Ухвалою суду від 08.11.2019 року у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді Яременко І.В. відмовлено (т.1 а.с.114-116).

16.12.2019 року представником відповідача подано заяву про залишення позову без розгляду з підстав ст.. 257 ЦПК України (т.1 а.с.129).

02.01.2020 року представником відповідача подано додаткову заяву про залишення позову без розгляду (т.1 а.с.147-149).

У судовому засіданні 20.01.2020 року вирішено клопотання представника відповідача про роз`єднання позовних вимог, ухвалою суду у задоволенні клопотання відмовлено (т.1 а.с.160-161).

27.01.2020 на адресу суду надійшла заява представника відповідача про передачу справи на розгляд суду за територіальною юрисдикцією (підсудністю т.1 а.с. 170-175).

03.02.2020 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача про закриття провадження у справі (т. 1 а.с. 187-189).

10.02.2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про роз`єднання позовних вимог та виділення основної позовної вимоги в самостійне провадження в порядку ч.6 ст. 188 ЦПК України (т. 1 а.с. 195).

У судовому засіданні 27.08.2020 року вирішено клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, усною ухвалою суду у задоволенні клопотання відмовлено (т.2 а.с.36), також судом вирішено клопотання представника відповідача про передання справи за підсудністю. Ухвалою суду від 27.8.2020 року клопотання задоволено, ухвалено справу передати на розгляд Артемівського міськрайонного суду Донецької області (т.2 а.с.41-44).

03.11.2020 року ухвалою Чернігівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 серпня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.2 а.с.104-109).

16.11.2020 року на адресу Новозаводського районного суду м.Чернігова надійшла заява представника відповідача щодо незаконного відкриття провадження у справі за заявою, поданою без додержання вимог ст.ст. 175,177 ЦПК України та залишення позову без розгляду (т.2 а.с.119-124).

12.01.2021 року вказана заява надійшла на адресу суду повторно (т.2 а.с.162-168).

20.11.2020 року на адресу Новозаводського районного суду м.Чернігова надійшла заява представника відповідача про зміну підсудності справи за іншою підставою та новою обставиною, встановленою апеляційним судом (т.2 а.с.135-141).

У судовому засіданні 24.12.2020 року ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова у задоволенні заяв представника відповідача про залишення позову без розгляду та про передачу справи на розгляд суду за територіальною юрисдикцією відмовлено (т.2 а.с.155-157).

У судовому засіданні 05.02.2021 року ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова у задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі відмовлено (т.2 а.с.194, 200-201).

15.02.2021 року на адресу Новозаводського районного суду м.Чернігова надійшла заява представника відповідача про застосування судом позовної давності до позовних вимог (т.2 а.с.214-218), також 09.12.2021 року та 13.12.2021 року до суду надійшли заяви представників відповідача про застосування наслідків пропущення позивачем строків звернення до суду (т.3, а.с.152-153, 161-162).

01.03.2021 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача про застосування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду до позовних вимог (т.2 а.с.230-234).

09.03.2021 на адресу суду надійшли заяви представника відповідача про відмову у задоволенні всіх позовних вимог та розподіл судових витрат та про застосування у справі положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення анти терористичної операції» (т.3 а.с.1-3, 6-10).

10.03.2021 на адресу суду надійшла заява позивача про витребування доказів (т.3, а.с.15-16).

У відповідь на вказану заяву 02.04.2021 та 08.04.2021 року від представника відповідача до суду надійшла заява з процесуальних питань в порядку ст. 182 ЦПК України (т.3 а.с.38-40, 59-62), також 14.10.2021 року надійшли письмові заперечення відповідача на клопотання позивача про витребування доказів (т.3 а.с.108-109).

У судовому засіданні 23.11.2021 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів по справі (т.3 а.с.141-142).

28.12.2021 року на електронну адресу суду надійшла письмова інформація представника відповідача на виконання ухвали Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.11.2021 року, згідно якої відповідачем визначено:

«1. Облік робочого часу відносно ОСОБА_1 з часу переміщення ГІІМ ДВНЗ «ДДПУ» до м. Бахмут не ведеться. Відомості про облік робочого часу до переміщення у Інституті на даний час відсутні.

2. ОСОБА_1 не має визначеного робочого міста у Горлівському інституті іноземних мов ДВНЗ «ДДПУ», оскільки не є працівником Інституту.

3. В.о. директора Горлівського інституту іноземних мов ДВНЗ «ДДПУ» було подано Заяву про відкриття кримінального провадження та визнання потерпілим Начальнику MB У MB С України в Донецькій області по обслуговуванню міста Артемівська та Артемівського району ОСОБА_4 . Провести інвентаризацію втрачених документів було неможливо у зв`язку з їх відсутністю.

4. Втрачені відносно ОСОБА_1 та інші документи інституту знаходяться у м. Горлівка на тимчасово непідконтрольній території, у зв`язку з чим їх поновлення неможливе.

5. ОСОБА_1 , як і інші працівники інституту, була повідомлена про зміну суттєвих умов праці у 2014 році. Підтвердити вказаний факт не має можливості у зв`язку зі втратою документів.

6. Наказом від 10 листопада 2014 року № 6-к «Про переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством» на. виконання наказів МОН

України від 31 жовтня 2014 року № 1242 «Про організацію освітнього процесу у відокремленому підрозділі «Горлівський інститут іноземних мов» ДВНЗ «Донбаський державний педагогічний університет» і ректора ДВНЗ «Донбаський державний педагогічний університет» № 1181 від 28 листопада 2014 року та згідно із заявами про згоду на переведення на роботу в іншу місцевість (м. Артемівськ) разом із Горлівським інститутом іноземних мов у відповідності до ст. 32 КЗпП України було переведено 118 працівників, серед яких ОСОБА_1 не значиться.

Відповідно до Наказу «Про переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством» від 10.11.2014 року №6-к, ОСОБА_1 не була переведена на роботу в іншу місцевість (з м. Горлівка у м. Артемівськ (Бахмут).

Наказ «Про переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством» від 10.11.2014 року №6-к був складений згідно із заявами про згоду на переведення на роботу в іншу місцевість. Відповідної заяви від ОСОБА_1 на час складення цього Наказу до Горлівського інституту іноземних мов ДВНЗ «ДДПУ» не надходило.

Заявою від 10 листопада 2014 року на ім`я директора Горлівського інституту іноземних мов ОСОБА_1 надала свою згоду на переведення в іншу місцевість разом з інститутом (т. 1 а.с. 21). Указана заява отримана навчальним закладом 29 липня 2015 року.

Листом від 29 червня 2017 року директор інституту повідомив позивача про те, що наказом МОН України від 31 жовтня 2014 року № 1242 інститут переведений з м. Горлівка до м. Артемівськ Донецької області, а її згода на переведення з інститутом була надана з пропуском встановленого Ч.6 ет. 5-1 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» двомісячного строку, тому вона не вважається працівником інституту та не має з закладом будь-яких трудових відносин.

7. ОСОБА_1 фактично не знаходиться з ДВНЗ «ДДПУ» у трудових відносинах. Відмова працівника від переведення в іншу місцевість за звичайних обставин має наслідком припинення трудового договору за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

8. Бух облік відносно ОСОБА_1 з часу переміщення Інституту у м.Бахмут не здійснюється. Про відповідний бухгалтерський облік до переміщення відомості відсутні.

9. ДВНЗ «ДДПУ» не нараховує заробітну плату ОСОБА_1 .

10. З часу переміщення Інституту у м. Бахмут ОСОБА_1 заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась. Відомості про нарахування та виплату заробітної плати до моменту переміщення в Інституті відсутні.

11. ДВНЗ «ДДПУ» вважає ОСОБА_1 такою, з якою припинено трудові правовідносини. Відомості про остаточний розрахунок з нею у Інституті відсутні.» (т.3, а.с.174-175).

28.12.2021 року до суду надійшла заява позивача, згідно якої вона підтримала заявлені позовні вимоги, вказала на ненадання відповідачем витребуваних судом доказів, також зазначила, що причини відсутності наказу про її звільнення відповідач не навів, хоча стверджував про відсутність трудових відносин між сторонами справи. Також вказала, оскільки відповідно до рішення Чернігівського апеляційного суду від 07.05.2019 року їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог, зокрема визнання наявності факту трудових правовідносин. Однією з підстав відмови у задоволенні позову було на час розгляду справи відповідачем не наведено доказів того, що позивач була звільнена. За вказаних умов на підставі ч.10 ст. 84 ЦПК України, вважає за необхідне визнати факт її звільнення відповідачем саме з 08.05.2019 року (т.3 а.с.178-179).

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, в обґрунтування позовних вимог посилались на обставини, викладені у позовній заяві та письмовій заяві поданій до суду 28.12.2021 року. Просили задовольнити позовні вимоги про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому датою звільнення просили вважати 08.05.2019 року, оскільки згідно постанови Чернігівського апеляційного суду від 07.05.2019 року станом на час винесення вказаної постанови трудові відносини між позивачем та відповідачем не були припинені.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав в повному обсязі, в обґрунтування заперечень посилався на обставини, викладені у заяві від 04.11.2019 року (т.1 а.с.62-68). Вважав вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки вони фактично є тотожними тим вимогам, які вже були розглянуті судом та 07.05.2019 року Чернігівським апеляційним судом було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту трудових відносин. Зокрема, визнано судом, що відповідачем звільнення позивача у встановленому законом порядку проведено не було; для встановлення факту перебування у трудових відносинах правові підстави відсутні. Також вказав, що на даний час наказ про звільнення позивача у відповідача відсутній, трудові відносини між сторонами відсутні, оскільки фактично позивач відмовилась від переведення в іншу місцевість, не подавши своєчасно згоду, що за звичайних обставин має наслідком припинення трудового договору за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, посилався на ту обставину, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом з підстав, встановлених ч.1 ст. 233 КЗпП.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено, що наказом від 02 вересня 2008 року № 121-к ОСОБА_1 після закінчення аспірантури була прийнята на посаду викладача кафедри німецької мови Горлівського державного педінституту іноземних мов на умовах контракту з 01 вересня 2008 року, що підтверджуються записом № 16 у трудовій книжці позивача. Наступний запис під № 17 містить інформацію про те, що на підставі розпорядження КМУ від 12 жовтня 2011 року № 992-р, наказу МОНмолодьспорт України від 30 грудня 2011 року № 600 (зі змінами, внесеними наказом МОНмолодьспорт України від 21 лютого 2012 року № 205), наказу ДДПУ від 08 травня 2012 року № 1 Горлівський державний педагогічний інститут іноземних мов з 01 червня 2012 року реорганізований шляхом приєднання до ДВНЗ «Донбаський державний педагогічний університет» як відокремлений структурний підрозділ «Горлівський інститут іноземних мов» (т. 3 а.с. 182-189).

Горлівський інститут іноземних мов є відокремленим підрозділом юридичної особи Державний вищий навчальний заклад «Донбаський державний педагогічний університет», що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 183, 184-185, т.2 а.с. 33-34).

Позивач має двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т. 1 а.с. 9, 10).

З довідки Горлівського інституту іноземних мов від 13 серпня 2012 року № 50/07 вбачається, що ОСОБА_1 працює в інституті на посаді викладача кафедри німецької мови з 01 вересня 2008 року (наказ № 121-к від 02 вересня 2008 року) по теперішній час. На період відпустки по догляду за дитиною до трирічного віку з 27 листопада 2010 року по 07.10.2013 року за нею зберігається робоче місце (т. 1 а.с. 15).

Згідно з наказом від 24 вересня 2014 року № 85-н ОСОБА_1 , викладачу кафедри німецької мови, було надано відпустку по догляду за дитиною до трирічного віку з 25 вересня 2014 року по 21.06.2017 року (т. 1 а.с. 16).

Відповідно до сертифікату № 4402 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданого 08 червня 2015 року Донецькою торгово-промисловою палатою, форс-мажорні обставини, зокрема, акти тероризму, військові дії на території м. Горлівка Донецької області тривають з 10 липня 2014 року і продовжують тривати станом на 08 червня 2015 року. У вказаний період м. Горлівка не контролюється органами державної влади. З 17 травня 2012 року по 10 грудня 2014 року Горлівський інститут іноземних мов розташовувався у м. Горлівка Донецької області, з 10 грудня 2014 року місцезнаходженням інституту є м. Артемівськ Донецької області (т. 1 а.с. 77).

Наказом від 10 листопада 2014 року № 6-к «Про переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством» на виконання наказів МОН України від 31 жовтня 2014 року № 1242 «Про організацію освітнього процесу у відокремленому підрозділі «Горлівський інститут іноземних мов» ДВНЗ «Донбаський державний педагогічний університет» і ректора ДВНЗ «Донбаський державний педагогічний університет» № 1181 від 28 листопада 2014 року та згідно із заявами про згоду на переведення на роботу в іншу місцевість (м. Артемівськ) разом із Горлівським інститутом іноземних мов у відповідності до ст. 32 КЗпП України було переведено 118 працівників, серед яких ОСОБА_1 не значиться (т. 1 а.с. 78-79).

Згідно з довідкою управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 17 листопада 2014 року №7426-000332 ОСОБА_1 взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, зокрема, остання перемістилась з м. Горлівка та з 14 листопада 2014 року постійно проживає у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11-12).

03 липня 2017 року ОСОБА_1 письмово звернулась до роботодавця з проханням вважати її такою, що приступила до виконання своїх трудових обов`язків з 03 липня 2017 року, надавши до відповідної заяви копію листка непрацездатності (т. 1 а.с. 18). Цього ж дня позивач написала заяву про звільнення її з посади викладача німецької мови кафедри германської філології за згодою сторін з 03 липня 2017 року (т. 1 а.с. 17).

Розглянувши обидві наведені заяви ОСОБА_1 від 03 липня 217 року, а також попередні заяви позивача, листом від 07 липня 2017 року заявника було повідомлено про відсутність підстав вважати її працівником Горлівського інституту іноземних мов із зазначенням про те, що її заява на згоду про переведення в іншу місцевість, датована 10 листопада 2014 року, надсилалась нею двічі з пропуском встановленого законом двомісячного терміну для цих звернень і відправлялась поштою через значний час з моменту датування вказаної заяви, зокрема, у липні 2015 року та у липні 2017 року. У зв`язку з наведеним навчальний заклад повідомив ОСОБА_1 про те, що вона не перевелась з навчальним закладом в іншу місцевість, тому не вважається працівником інституту та не має з ним будь-яких трудових відносин (т. 1 а.с. 24-25).

18 липня 2017 року ОСОБА_1 письмово звернулась до Горлівського інституту іноземних мов з вимогою про задоволення її заяви про звільнення (т.1 а.с.19-20)

22 серпня 2017 року ОСОБА_1 подала до Горлівського інституту іноземних мов дві заяви, в одній з яких послалась на сплив двотижневого строку з моменту подання нею заяви від 03 липня 2017 року про звільнення, на який роботодавець мав право затримати процедуру звільнення, а тому вважає час після подання заяви про звільнення вимушеним прогулом, а в іншій, вважаючи себе працівником інституту, просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку з проведенням АТО на весь період АТО згідно з п. 18 ст. 25 ЗУ «Про відпустки» (т. 1 а.с. 21, 22).

Листом відповідача від 04.08.2017 року заявнику було роз`яснено, що 01.09.2008 її було прийнято на посаду викладача німецької мови на умовах контракту до Горлівського державного педагогічного інституту іноземних мов після закінчення аспірантури. Зверненням ОСОБА_1 цей контракт не надавався. Просили позивача надати її останній контракт (т.1 а.с.26).

У відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З копії постанови Чернігівського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у справі № 751/2822/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донбаський державний педагогічний університет» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати та зобов`язання надати відпустку слідує: Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Донбаський державний педагогічний університет» задоволено. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2018 року - скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донбаський державний педагогічний університет» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати та зобов`язання надати відпустку відмовлено (т.1 а.с.30-43).

Згідно мотивувальної частини наведеної постанови, Чернігівський апеляційний суд дійшов висновків: «…Отже, колегія суддів вважає, що заявлена нею вимога про встановлення факту перебування у трудових відносинах задоволенню не підлягає з огляду на те, що матеріали даної цивільної справи містять достатньо даних про прийняття ОСОБА_1 на посаду викладача у навчальний заклад та існування між сторонами трудових відносин. Відповідно позивачем не доведено, що порушені трудові права вона може відновити лише за допомогою встановлення юридичного факту, тобто нею обрано помилковий спосіб захисту порушеного права.

Та обставина, що відповідач не визнає її своїм працівником, не свідчить, на думку апеляційного суду, про відсутність доказів на підтвердження прийняття ОСОБА_1 на посаду педагогічного працівника.

Є хибними твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 не включена до числа працівників, які наказом від 10 листопада 2014 року № 6-к «Про переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством» були переведені за їх згодою разом з навчальним закладом в іншу місцевість через відсутність її згоди на переведення, а отже не є працівником навчального закладу.

Стверджуючи, що ОСОБА_1 мала надати згоду на переведення в іншу місцевість разом з навчальним закладом, відповідач фактично визнає, що між сторонами існували трудові відносини, оскільки надавати згоду на переведення може лише особа, яка пов`язана із роботодавцем виконанням трудової функції.

Посилаючись на ч. 6 ст. 5-1 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яка визначає, що працівники тимчасово переміщених вищих навчальних закладів, які протягом двох місяців з дня опублікування наказу центрального органу виконавчої влади у сфері освіти та науки не приступили до виконання своїх обов`язків за новим місцезнаходженням навчального закладу, вважаються такими, що відмовилися від переведення на роботу в іншу місцевість, відповідач не звернув увагу на те, що в цій нормі законодавець зазначив про необхідність застосування наслідків, передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України, тобто про припинення трудового договору у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією. Припинення трудових відносин у будь-якому випадку фіксується наказом про звільнення працівника з посиланням на відповідну норму КЗпП України. Ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надано наказу навчального закладу про припинення трудових відносин із позивачем або через закінчення строку дії контракту або через відсутність її згоди на переведення в іншу місцевість, відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 також відсутні.

Отже, для встановлення факту перебування у трудових відносинах правові підстави відсутні.

Крім цього, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача коштів за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не звернув увагу на таке.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. ОСОБА_1 , приїхавши 3 липня 2017 року до навчального закладу, подала заяву про звільнення за згодою сторін з того ж числа і до роботи не приступила (т. 1 а.с. 31).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при домовленості між працівником та підприємством про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника. За обставинами справи, згоди на звільнення ОСОБА_1 саме за згодою сторін між сторонами досягнуто не було, проте, позивач повернулась до м. Чернігів. Крім цього, з позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона не мала наміру працювати у навчальному закладі, а приїхала до м. Бахмут з метою подання заяви про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на підставі п. 18 ст. 25 ЗУ «Про відпустки».

За нормами КЗпП України визначено можливість стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у випадку відсторонення працівника від роботи або у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відсторонення (або недопуск) від роботи з огляду на подану заяву про звільнення матеріалами цивільної справи не підтверджується, звільнення позивача відповідачем проведено не було, трудову функцію протягом заявленого часу позивач не виконувала, отже апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з посиланням на ст. 117 КЗпП України.» (т.1 а.с. 39-40)

Встановлені наведеним рішеннями суду апеляційної інстанції обставини не підлягають доказуванню у даній справі та приймаються судом згідно приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України, а саме: відповідач фактично визнає, що між сторонами існували трудові відносини, оскільки надавати згоду на переведення може лише особа, яка пов`язана із роботодавцем виконанням трудової функції. Також не надано наказу навчального закладу про припинення трудових відносин із позивачем або через закінчення строку дії контракту або через відсутність її згоди на переведення в іншу місцевість, відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 також відсутні. Крім того, відсторонення (або недопуск) від роботи з огляду на подану заяву про звільнення матеріалами цивільної справи не підтверджується, звільнення позивача відповідачем проведено не було, трудову функцію протягом заявленого часу позивач не виконувала, а отже підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з посиланням на ст. 117 КЗпП України відсутні.

Крім того, у даній справі судом встановлено, що у червні 2019 року позивач зверталась до відповідача, вказуючи на те, що постанову Чернігівського апеляційного суду вона не оскаржувала, та зважаючи на висновки суду просила відповідача повідомити чи є вона працівником Горлівського інституту іноземних мов Державного вищого навчального закладу Донбаського державного педагогічного університету на день даної заяви. Також просила вказати підстави та дату звільнення, якщо відповідач не вважає її своїм працівником (т.1 а.с.44).

На вказану заяву ОСОБА_1 від 18.06.2019 року листом від 15.07.2019 року відповідач повідомив, що інформація щодо громадянки ОСОБА_1 у Горлівському інституті іноземних мов Державного вищого навчального закладу «Державний педагогічний університет» відсутня (т.1 а.с.45).

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно вимог ч. ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України установлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з наведеного, суд доходить висновку, що позивачем не наведено, а в судовому засіданні не встановлено обставин припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем на час розгляду справи в суді. Такі обставини у будь-якому випадку фіксується наказом про звільнення працівника з посиланням на відповідну норму КЗпП України.

Сторонами до суду не надано наказу навчального закладу про припинення трудових відносин із позивачем або через закінчення строку дії контракту або через відсутність її згоди на переведення в іншу місцевість, відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 також відсутні станом на день ухвалення рішення судом, що убачається з оригіналу трудової книжки ОСОБА_1 , дослідженого судом у судовому засіданні 28.12.2021 року, копія якої міститься в матеріалах справи (т.3, а.с. 182-189). Також представники відповідача заперечували, як в усних поясненнях, наданих суду, так і в письмовому повідомленні на виконання ухвали суду про витребування доказів наявність у відповідача наказу про звільнення ОСОБА_1 (т.3, а.с.174-175)

Також суд вважає хибними посилання позивача та її представника щодо необхідності вважати датою звільнення 08.05.2019 року, з тих підстав, що згідно постанові Чернігівського апеляційного суду від 07.05.2019 року, на твердження сторони позивача, трудові відносини не були припинені. Такі доводи не можуть прийняті судом як підстава припинення трудових відносин, оскільки вони не узгоджуються в цій частині з підставами звільнення, встановленими КЗпП.

Згідно з вимогами ч.1 та ч.2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, в розумінні наведеної норми, підставою для поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, повинно бути незаконне звільнення працівника, оскільки судом у даній справі обставин звільнення позивача не встановлено, то підстави для задоволення вимоги позивача про визнання наказу про звільнення позивача незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у суду відсутні, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Беручи до уваги заяви представника відповідача про застосування наслідків пропущення позивачем строків звернення до суду, а саме ч.1 ст. 233 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні буд-які докази на підтвердження вручення позивачу копії наказу (розпорядження) про її звільнення, наявність такого наказу відповідачем заперечується.

За наведених обставин суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП до вимог позивача, крім того суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, розглянувши спір по суті.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 89, 95, 223, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донбаський державний педагогічний університет» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівської апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, протягом того ж строку з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складене 04.01.2022.

Головуючий - суддя І. В. Яременко