ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 641/6735/20

провадження № 22ц/818/4102/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року в складі судді Фанди О.А.

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 червня 2004 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Фактично вона проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначила, що згідно договору довічного утримання, укладеного 05 листопада 2005 року, ОСОБА_2 передав їй у власність 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказала, що їй не було відомо, кому належала ⅓ частка вказаної квартири, хоча вона фактично користується всією квартирою як добросовісний набувач після 05 листопада 2005 року.

Посилалася на те, що вона сплачує комунальні та всі інші витрати, пов`язані з утриманням квартири, постійно робить поточні та капітальні ремонти за власні кошти, тобто продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше ніж 10 років.

Вважала, що визнання права власності за набувальною власністю за нею не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Просила визнати за нею право власності на ⅓ частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, не надано належну оцінку доказам у справі. Зокрема, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на момент отримання у власність 2/3 частки їй не було відомо, кому належала ⅓ частка спірної квартири, хоча вона фактично користувалася всією квартирою як добросовісний набувач після 05 листопада 2005 року.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що немає правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у діях позивачки відсутня така необхідна умова добросовісності володіння, як непоінформованість про незаконність свого володіння.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 19 червня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.9).

05 листопада 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 належні йому на праві приватної власності 2/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Як вбачається з витягу про право на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 8975609 від 17 листопада 2005 року власницею 2/3 частки спірної квартири є ОСОБА_1 (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с.10).

Із витягу про право на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 3633952 від 20 травня 2004 року вбачається, що власницею ⅓ частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке видане державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори 28 квітня 2004 року та зареєстроване в реєстрі за № 4-1360 (а.с.49,50).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 вже зверталася до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 та визнання спадкоємцем четвертої черги за законом (справа № 641/4442/18).

До вказаної позовної заяви ОСОБА_1 надала копію витягу № 3633952 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на ⅓ квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 квітня 2004 року, відповідно до якого після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємицею ⅓ спірної квартири стала ОСОБА_4 .

При цьому, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 посилалася на те, що проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю та здійснювала за нею догляд більш ніж 10 років, починаючи з 2007 року, оскільки ОСОБА_3 потребувала сторонньої допомоги (а.с.46-48).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі № 641/4442/18 позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без розгляду (а.с.51-52).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20, (провадження № 61-2924св21).

Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.

Матеріали справи свідчать про те, що власницею 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 05 листопада 2005 року.

Власницею іншої ⅓ частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 , про що ОСОБА_1 , як вбачається з матеріалів справи, було достеменно відомо.

Також, матеріали справи не містять відомостей щодо відмови титульного власника даної частки квартири від права власності на це майно.

Зазначене свідчить, що позивачка була обізнана про власника на спірну частку квартири, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що у неї раніше були інші представники, які самостійно формували правову позицію у справі № 641/4442/18, а вона тільки підписувала документи і сама суть позовного провадження їй не була відома, тому посилання суду на її обізнаність відносно власниці ⅓ частки спірної квартири є помилкове; що законом не передбачено, щоб володілець був добросовісним з умови, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі; що кому належала ⅓ частка спірної квартири їй не було відомо на момент отримання у власність 2/3 частки, хоча вона фактично користувалася всією квартирою як добросовісний набувач після 05 листопада 2005 року, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Установивши, що позивачка була обізнана про те, що власницею ⅓ частки квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом спору та на яку вона просила визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не можна вважати володіння позивачки ⅓ часткою квартири, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 , добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України.

Смерть ОСОБА_4 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після її смерті, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Враховуючи наведене суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність визначених статтею 344 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки власницею ⅓ частки у праві власності на спірну квартиру була ОСОБА_4 , яка не відмовлялася від належного їй нерухомого майна, і позивачка знала, хто є власницею спірного майна.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку суду.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачкою норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, тому судовий збір в розмірі 2125,50 грн за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 2125,50 грн за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.