Дата документу 02.12.2021 Справа № 554/6277/20
Провадждення № 2/554/970/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.

за участю секретаря судового засідання - Тімофєєвої Я.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.2020 року позивач в особі уповноваженого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, відповідно до якого прохав суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за послуги теплопостачання, що надаються у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у загальній сумі 62415,89 грн. та судовий збір 2 102,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачем за адресою АДРЕСА_1 надаються послуги з централізованого теплопостачання. Договір між сторонами не укладався, але відповідачка є фактичним споживачем таких послуг. Законодавством покладено на споживача обов`язок здійснювати оплату за спожиті послуги теплопостачання. У зв`язку з тим, що утворилась заборгованість з оплати послуг теплопостачання, яка за період з 01.09.2014 по 01.06.2020 становить 49738,47 грн., відповідно до ст. 625 ЦК України позивачем за період з 21.10.2014 по 01.06.2020 нараховано на заборгованість індекс інфляції у розмірі 9144,08 грн. та 3% річних у розмірі 3533,34 грн. Загальна сума заборгованості становить 62415,89 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 17.07.2020 відкрито провадження у справі.

13.01.2021 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача - адвокат Сидоренко І.О., прохала відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачка не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , договір про надання послуг з нею не укладався, а тому ОСОБА_1 не є споживачем послуг з теплопостачання. Окрім того, зазначено, що частина позовних вимог, зокрема, щодо стягнення заборгованості за період з вересня 2014 року по 07 липня 2017 року заявлена з пропуском строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом лише у липні 2020 р.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав позов задовольнити, вказав, що заперечення викладені у відзиві щодо застосування строків позовної давності за період заявлених позовних вимог є безпідставними та необгрунтованими.

Від представника відповідача - адвоката Сидоренко І.О. до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає, прохає суд відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності.

Суд, дослідивши зібрані у справі докази, встановив наступне.

Позивачем за адресою АДРЕСА_1 , надаються послуги з теплопостачання, загальною опалювальною площею 47,1 кв.м.

За період з 01.09.2014 по 01.06.2020 заборгованість за надані послуги теплопостачання становить 49738,47 грн., відповідно до ст. 625 ЦК України позивачем за період з 21.10.2014 по 01.06.2020 нараховано на заборгованість індекс інфляції у розмірі 9144,08 грн. та 3% річних у розмірі 3533,34 грн. Загальна сума заборгованості становить 62415,89 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Правовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії регулюються також Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 р. № 630.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» регламентовано обов`язковість укладення договору між споживачем та теплопостачальною організацією, де споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Такий обов`язок покладається саме на споживача. Не укладення такого договору між сторонами не звільняє споживача від обов`язку здійснювати оплату за фактично спожиті послуги.

Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі N 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі N 642/2858/16).

У відзиві до позовної заяви від 13.01.2020 представник відповідача - адвокат Сидоренко І.О., вказує, що відповідачка не є власником квартири та споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 . Єдиним майном, що є у власності відповідачки 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім того, згідно листа Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради від 18.06.2020 р. ОСОБА_1 до червня 2018 року проживала за адресою АДРЕСА_3 , яка була їй надана після пожежі у будинку по АДРЕСА_4 , (нова назва - АДРЕСА_4 ).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05.03.2019, яке змінене постановою Полтавського апеляційного суду від 15.07.2020, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання за адресою АДРЕСА_3 за період з листопада 2015 року по травень 2018 року .

В постанові Полтавського апеляційного суду від 17.02.2021, долученої представником позивача до матеріалів справи в якості документального доказу встановлено:

Згідно актів, складених представниками «Полтаватеплоенерго» від 23.01.2011 та 28.07.2020, власником квартири по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі слів сусідів установлено, що за вище вказаною адресою проживають 2 особи (власниця ОСОБА_1 , яка стала власником після смерті ОСОБА_3 та її син).

Відповідно до листа Другої полтавської державної нотаріальної контори від 01.02.2021 щодо кола спадкоємців померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , останнє місце проживання якої було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , отриманого на запит Полтавського апеляційного суду, повідомлено про наявність заяви ОСОБА_1 - доньки спадкодавця, про прийняття спадщини. Інших заяв про прийняття чи відмову від прийняття спадщини не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Згідно інформації, наданої ПП ПБТІ «Інвентаризатор» листом від 12.02.2021 №1256, станом на 31.12.2012 власниками квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності,виданого відділом приватизації від 11.09.1996.

Відповідно до положень ч.ч. 1,5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Викладене вказує на те, що ОСОБА_1 має правовий зв`язок із вказаною квартирою та їй, як спадкоємцю, вона належить із часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом згідно ст. 267 ЦК України, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Представником позивача адвокатом Сидоренко І.О. у відзиві до позовної заяви вказано, що позовна вимога про стягнення заборгованості за період з вересня 2014 року по 07 липня 2017 року заявлена з пропуском строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом лише у липні 2020 р.

Разом з тим, судом встановлено, що 10.09.2018 року Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» зверталося до Октябрського районного суду м. Полтава з заявою про видачу судового наказу, за результатами розгляду якої 08.10.2018 року Октябрським районним судом м. Полтави було видано судовий наказ по справі №554/7232/18, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за адресою: АДРЕСА_1 , за період 01.07.2014 по 01.07.2018 з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в сумі 37645,23 грн. та 176,20 грн. судового збору.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16.03.2020 зазначений судовий наказ скасовано, роз`яснено стягувачу право на звернення до суду з зазначеними вимогами в порядку позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) зроблено висновок, що: «подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц)».

Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі N 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі N 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі N 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

Разом з тим, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив застосувати строк позовної давності у три роки. Враховуючи, що представник позивача звернувся до суду з даним позовом 13.07.2020 року, суд вважає за необхідне застосувати 3-річний строк позовної давності і приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання частково, в межах цього строку і в межах позовних вимог за період з 13.07.2017 року по 01.06.2020 року включно. Отже, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача за період 13.07.2017 року по 01.06.2020 року підлягає заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 28 811, 37 грн.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц (пункт 45)).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2023цс15).

З огляду на те, що відповідачка, прострочила виконання грошового зобов`язання, вона на вимогу позивача повинна сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності і відсутністю поважних причин пропуску цього строку.

Послуги, надані у липні 2017 року, відповідач мав оплатити до 20 серпня 2017 року включно, тому позовна давність повинна обчислюватися з серпня 2017 року. Відповідна заборгованість в межах позовної давності становить 28 811, 37 грн., що підтверджуться розрахунком заборгованості.

У відповідності зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» слід стягнути понесені позивачем судові витрати у розмірі пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265ЦПК України, ст. ст. 257, 264, 267, 319, 322, 382, 509, 525, 526, 625 ЦК України, Законом України "Про житлово-комунальні послуги", суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги теплопостачання за період з 13.07.2017 року по 01.06.2020 року у розмірі 28 811, 37 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судовий збір у розмірі 970,78грн.

В задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Сторони у справі:

Позивач - Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (ЗКПО 03338030, юридична адреса м. Полтава вул. Комарова, 2а).

Відповідач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено та проголошено 07.12.2021 року.

Суддя М.О. Материнко