Справа № 219/7928/21
Провадження № 2/219/2829/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

01 грудня 2021 року м. Бахмут Донецької області

Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Давидовської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Орищиної І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бахмут цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про визнання біржового контракту (договору купівлі-продажу) дійсним,

встановив:

Позивач ОСОБА_2 , через свого представника звернулася до суду з позовом, згідно якого просить визнати дійсним біржовий контракт (договір купівлі-продажу) № 219-Н від 09.02.1999 року, посвідчений Артемівською філією Донецької товарної біржі, та зареєстрований Бюро технічної інвентаризації відділу комунального господарства виконкому Артемівської міської ради Донецької області 09 лютого 1999 року за реєстровим № 54-10-2534, згідно до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 набула право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що 09 лютого 1999 року між позивачем (покупець) та відповідачем ОСОБА_3 (продавець) був укладений біржовий контракт (договір купівлі-продажу) № 219-Н, квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 09 лютого 1999 року вказаний договір було зареєстровано в Артемівському БТІ за реєстровим № 10-2534. При цьому, у п. 1.7 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, договори, які зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається дійсною з моменту її укладення на біржі. Проте вказаний біржовий контракт не був нотаріально посвідчений, оскільки на той час нотаріального посвідчення цих угод не вимагалося, якщо договір укладався на товарній біржі, що передбачалось положеннями ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ, про що було зазначено в п. 1.7 договору. Фактично відбулося повне виконання умов договору, кожна сторона отримала бажане, позивачка отримала квартиру, а відповідач - гроші. На теперішній час позивачка не може розпорядитися належною їй квартирою, оскільки біржовий контракт не був нотаріально посвідчений, тому на даний час він не відповідає вимогам закону. Відповідач від засвідчення вказаної угоди ухиляється, зв`язку з ним немає. У зв`язку із цим, позивачка вимушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою.

Позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Гуревич Р.Г. до судового засідання не з`явилися, разом з тим представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився. Судом вживалися заходи щодо повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи належним чином шляхом, зокрема, направленням судових повісток, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.

Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом установлено, що 09 лютого 1999 року Артемівською філією Донецької товарної біржі між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено в письмовій формі біржовий контракт № 219-Н (договір купівлі-продажу) квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8). Пунктом 1.7 контракту визначено, що угоди зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається дійсною з моменту її укладення на біржі (Закон України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ розділ VI ст.15).

Цим контрактом підтверджується той факт, що розрахунки між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 проведені повністю, претензій вони не мають. Тобто, позивач повністю виконала умови домовленості за угодою: сплатив продавцю належну суму у розмірі 8 635 грн.

Відповідно до реєстраційного напису Артемівського БТІ від 09 лютого 1999 № 10-2534 ОСОБА_2 здійснила реєстрацію квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8 на звороті).

Також право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується технічним паспортом (а.с.9).

Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР) від 18 липня 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

З матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири (біржовий контракт № 219-Н) від 09 лютого 1999 року, укладений між Продавцем ОСОБА_3 та Покупцем ОСОБА_2 та зареєстрований в Артемівській філії Донецької товарної біржі, нотаріально посвідчений не був.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірного будинку, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.1998 № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК України).

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як було установлено, при укладенні біржового контракту усі вимоги були виконані повністю, претензій до позивача (Покупця за контрактом) продавці не мали.

Позивач вважала, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Проте нещодавно позивач дізналася, що укладений між нею та відповідачем договір потребує обов`язкового нотаріального посвідчення.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання договору купівлі-продажу (біржового контракту) в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

У даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

З матеріалів справи вбачається, що умови договору купівлі-продажу (біржового контракту) виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у розпорядженні його майном.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачений і відповідає чинному законодавству.

Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні договору купівлі-продажу (біржового контракту) було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, приходить до висновку про наявні підставі для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним та задоволення позовних вимог.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем було обґрунтовано доведені ті обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.

На підставі викладеного, суд вважає доведеними та законними вимоги позивача, а тому задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст. ст 4, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 354, ст. ст. 16, 220, 328, 657 ЦК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання біржового контракту (договору купівлі-продажу) дійсним задовольнити повністю.

Визнати дійсним біржовий контракт (договір купівлі-продажу) № 219-Н від 09.02.1999 року, посвідчений Артемівською філією Донецької товарної біржі, та зареєстрований Бюро технічної інвентаризації відділу комунального господарства виконкому Артемівської міської ради Донецької області 09 лютого 1999 року за реєстровим № 54-10-2534, згідно до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 набула право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомлення з рішенням суду на веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Суддя Т.В.Давидовська