Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Водважко Д.Д., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача 1 ОСОБА_4, представника відповідача 2 Герасименко І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», про визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності, -

УСТАНОВИВ:

У провадженні Подільського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 (надалі за текстом - позивач) до ОСОБА_3 (надалі за текстом - відповідач 1), приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (надалі за текстом - відповідач 2, разом поіменовані - співвідовідачі), про визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 31.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено цивільну справу в загальному позовному провадженні.

06.05.2020 до Суду від відповідача 2 надійшов відзив.

У судове засідання 13.12.2021 прибули представники учасників справи.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, проти задоволення яких заперечив представник відповідача 2.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

20 травня 2010 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що в подальшому, за усною згодою позивача, відповідач 1 набув у власність 11 100 000 штук простих іменних акцій ПрАТ «Київводоканал». Номінальна вартість однієї акції становила 0.25 грн. (код цінних паперів (ISIN): UA ).

19.06.2017 року між співвідповідачами, як акціонером та емітентом було укладено договір N?838/32/16-17 про викуп власних цінних паперів відповідно до п.1.1. якого на умовах та в порядку, визначених цим Договором. Емітент зобов`язується здійснити викуп акцій власної емісії цінних паперів, внаслідок забезпечення права обов`язкового викупу у Акціонера, а Акціонер, користуючись правом обов`язкового викупу акцій, передбаченого ст. 68 Закону України «Про акціонерні товариства», зобов`язується передати у власність Емітента прості іменні акції ПрАТ «Київводоканал», номінальною вартістю 0,25 грн., без документарна форма, код цінних паперів (ISIN): UA , кількість 11100000, вартістю одного цінного паперу 0,25 грн., загальна сума договору 2775000,00 грн.

Відповідно до п. 1.2. Договору право власності на акції переходить до Емітента з моменту виконання операції зарахування акцій з рахунку Акціонера № НОМЕР_7 відкритого у депозитарній установі: АТ «Райффайзен Банк Аваль», код за . на рахунок Емітента № НОМЕР_8 , відкритий в Центральному депозитарії ПАТ «НДУ».

Згідно п .2.1. Договору загальна сума Договору становить 2 775 000,00 грн.

З Виписки про операції на рахунку в цінних паперах № НОМЕР_4 відкритого у АТ «Райффайзен Банк Аваль» судом встановлено наявність 11100000 акцій простих без документарних іменних відповідача 2 станом на 11.03.2014, які належали відповідачу 1

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладені договору N?838/32/16-17 про викуп власних цінних паперів Емітентом від 19.06.2017 року, були грубо порушені вимоги СК України, ЦК України, та ЗУ «Про АТ», що є підставою для визнання зазначеного договору недійсним із застосуванням наслідків його недійсності (реституції), адже не було отримано згоди другого з подружжя та не було проведено оцінку акцій на момент їх викупу емітентом.

Відповідач 2 заперечував проти позову, оскільки позивачем не доведено перебування відповідача 1 та позивача у шлюбі; сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, розпорядження корпоративними правами є особистим правом відповідача 1 та не потребує згоди другого з подружжя.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, за приписами статті 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом положень ст. ст. 11, 509, 526, 599 ЦК України зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Так судом встановлено обставину наявності станом на 11.03.2014 акцій відповідача 2 на рахунку відповідача 1 та укладення Договору між співвідповідачами договору щодо викупу цих акцій.

Позивач зазначає, що Договір було укладено без письмової згоди другого з подружжя, відповідно Договір було вчинено проти інтересів сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 167 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на час укладення оскаржуваного договору), корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно із частинами першою - другою статті 96-1 ЦК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами), права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства. Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Згідно із частиною 6 цієї норми, корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

Суд зазначає, що частка у статутному капіталі товариства є особливим видом майна, тому загальні засади захисту права власності застосовуються й для захисту права власника частки у статутному капіталі, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Таким чином, власник майна, з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула його з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для витребування майна оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна, документів, що посвідчують відповідне право, рішень загальних зборів, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та Постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За змістом пункту 4 частини першої статті 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонери публічного акціонерного товариства можуть відчужувати належні їм акції без згоди інших акціонерів товариства.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За змістом частини першої статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику.

Отже, якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Аналіз наведених положень закону, зокрема частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, часткою в статутному капіталі господарського товариства, дозволяє дійти висновку про те, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Суд звертає увагу, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Крім того, розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі, зважаючи на положення статті 116 ЦК України, є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї.

Передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства, це майно належить зазначеному товариству на праві власності, а подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із них (засновником), шляхом участі в управлінні товариством, натомість інший - набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Як визнано позивачем та встановлено судом, відповідач 1 набув акції у 2010 році за згодою дружини, як наслідок, чоловік набув корпоративні права у відповідача 2 та, в силу приписів законодавства України, набув особисте право участі в управлінні товариством.

Отже, відповідач 1, як учасник господарського товариства має право розпорядження належними йому акціями товариства без згоди іншого з подружжя, з огляду на що суд відхиляє доводи позивача про необхідність наявності згоди другого з подружжя.

Також, судом за результатами розгляду справи встановлено, що позивачем не доведено, що відповідач 1 на момент укладення спірного правочину діяв не в інтересах своєї сім`ї.

Аналогічні за змістом висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18.

Позивач вказує, Емітент та Акціонер не дійшли згоди щодо ціни Договору, адже акції були викуплені Емітентом у Акціонера за їх номінальної вартістю, без проведення їх оцінки, що є підставою для визнання договору недійним на підставі ч. 4 ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Водночас, судом встановлено, що під час укладення Договору сторонами було узгоджено всі істотні умови договору та досягнуто згоди щодо його ціни, з огляду на що відхиляє доводи позивача у цій частині.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у позові.

Керуючись ст. ст. 19, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», про визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності - залишити без задоволення;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 );

відповідач 1 - ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 );

відповідач 2 - приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (адреса: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-А, );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. В. Гребенюк