П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/2828/18

Провадження № 22-ц/4815/1410/21

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Красовський О.О.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

0 16 год. 30 хв. 30.06.2021 у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 10.07.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Кохана Оксана Олександрівна;

відповідача - адвокат Янчук Володимир Володимирович;

за участі: ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , де просив визнати недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя; визнати за позивачем право власності на Ѕ частки недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за сторонами право власності по Ѕ частки земельної ділянки площею 0,48 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і 0,23 га для ведення особистого підсобного господарства, що розміщена на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, Державний акт ОД-900.

Мотивуючи вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що з січня 1997 року сторони перебували у сімейних відносинах без шлюбу. З 22 червня 1999 року вони перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. У вересні 1998 року ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу набуто право власності на недобудований житловий будинок, а також земельну ділянку під ним, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

З січня 1998 року сторони разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно вирішували всі побутові питання, набували майно, спільно проводили добудову та реконструкцію будинку АДРЕСА_3 , а також добудовували надвірні будівлі, займалися благоустроєм земельної ділянки, хоча будинок і був набутий на ім`я відповідачки до офіційного укладання шлюбу з позивачем. Зокрема, в спірному будинку за час шлюбу був зроблений капітальний ремонт, будинок збільшився у розмірах за рахунок прибудови. Детальний опис робіт здійснених позивачем викладений у Переліку робіт, матеріалів та обладнання від 30 травня 2018 року, який долучений до позову. Також стверджує, що реконструкція, ремонт спірного будинку, прибудова й благоустрій земельної ділянки були здійснені не лише за рахунок спільних коштів подружжя, а й за особисті кошти позивача. Тобто вартість згаданого будинковолодіння збільшилася і за рахунок особистих трудових та грошових затрат позивача. З огляду на вказане вважає, що недобудований житловий будинок по АДРЕСА_2 , а також земельна ділянка, на якій він розташований, є об`єктами спільної сумісної власності.

Крім іншого, за період перебування в зареєстрованому шлюбі вони набули у власність земельну ділянку, розміщену на території Кам`янської сільської ради Роздільнянського району Одеської області яка, на думку позивача, також є спільною сумісною власністю подружжя.

Покликаючись на ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, ОСОБА_1 вказує, що названі вище об`єкт нерухомого майна та земельні ділянки підлягають поділу між ними у зв`язку з розірванням шлюбу.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2021 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,48 га, що розташована по АДРЕСА_4 (для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,23 га). Державний акт на право приватної власності на землю серії ОД№900, виданий Кам`янською сільською радою Роздільнянського району Одеської області 21 травня 1998 року на ім`я ОСОБА_3 , земельна ділянка була придбана у ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Фішером Б.І., реєстровий номер 909.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки загальною площею 0,48 га.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальної площі 0,48 га, що розташована по АДРЕСА_4 (для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,23 га). Державний акт на право приватної власності на землю серії ОД№900, виданий Кам`янською сільською радою Роздільнянського району Одеської області 21 травня 1998 року на ім`я ОСОБА_3 , земельна ділянка була придбана у ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Фішером Б.І., реєстровий номер 909.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У поданій апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову незаконним і необгрунтованим, покликався на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обгрунтовуючи її, зазначалося про хибність тих висновків, що сторони документально підтвердили, що їх майновий стан в період перебування у шлюбних відносинах дозволяв виконати покращення спірного майна. Крім того, свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підтвердили, що безпосередньо і сам ОСОБА_1 фінансово і власними зусиллями та в інтересах сім`ї брав участь в облаштуванні будинку, де вони проживали з дітьми. Іншого житла під час шлюбу ними не набуто. Вважає, що за час перебування у шлюбі з 22 червня 1999 року по 07 листопада 2018 року відбулися значні поліпшення, добудова, облаштування спірного будинку та будинковолодіння.

Окрім визнання відповідачем факту збільшення площі житлового будинку, проведення реконструкції допоміжних споруд, з висновку експерта вбачається, що спірне будинковолодіння збільшилося і якісно та істотно збільшилася і вартість спірного майна. При цьому посилається на правову позицію, що висловлена у постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі №462/1305/16-ц, звідки видно, що нормою ст. 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, що якщо майно дружини, чоловіка істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Звертав увагу також і на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц.

За наведених обставин заявник вважає, що недобудований житловий будинок АДРЕСА_2 та земельна ділянка, на якій він розташований, є об`єктом спільної сумісної власності сторін.

З викладених міркувань просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 Рівненської обалсті спільною сумісною власністю подружжя та визнанні права власності за позивачем на Ѕ частину даного майна скасувати, прийнявши нове - про задоволення вимог в цій частині.

У поданому відзиві представник відповідача - адвокат Янчук В.В., вважаючи оскаржуване рішення законним і обгрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, позивачем оскаржується рішення суду попередньої інстанції лише в частині залишення без задоволення вимог ОСОБА_1 , що з урахуванням наведеної норми процесуального закону та принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) унеможливлює перегляд судового рішення в іншій частині.

Як з`ясовано судом, 11 вересня 1998 року між ОСОБА_8 як Продавцем та ОСОБА_9 (після одруження - ОСОБА_2 ) укладений договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу Кострикіним В.І., зареєстрований в Реєстрі за № 9678. Згідно з пунктом 1 договору купівлі-продажу Продавець продав, а Покупець купив належний ОСОБА_8 на праві приватної власності недобудований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Готовність недобудованого житлового будинку становила 76 % (пункт 3 договору купівлі-продажу). Продаж вчинено за 15 562 грн. (пункт 5 договору купівлі-продажу).

Тоді ж, 11 вересня 1998 року, між ОСОБА_8 як Продавцем та ОСОБА_9 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу Кострикіним В.І., зареєстрований в Реєстрі за № 9681. Згідно з пунктом 1.1. договору купівлі-продажу Продавець продав, а Покупець купив земельну ділянку площею 0, 25 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Великоомелянської сільської ради, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,18 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,07 га (Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 27 березня 1998 року Великоомелянською сільською радою народних депутатів на підставі рішень Великоомелянської сільської ради народних депутатів від 22 серпня 1996 року № 185, 30 січня 1998 року № 350 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 5337). Продаж земельної ділянки відбувся за 919,10 грн. (пункт 2.1. договору купівлі-продажу).

На підставі зазначених договорів купівлі-продажу відповідач 11 вересня 1998 року набула право власності на недобудований житловий будинок та земельну ділянку під ним, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 вбачається, що 17 червня 1999 року розірвано шлюб між ОСОБА_9 та відповідачем, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу того ж числа зроблено актовий запис № 64.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 22 червня 1999 року Великоомелянською сільською радою Рівненського району Рівненської області зареєстровано шлюб між сторонами, про що тоді ж вчинено актовий запис № 5.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року у справі № 570/5005/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, шлюб між сторонами розірвано.

Вважаючи, що внаслідок спільних трудових і грошових затрат обох сторін як подружжя та його особистих затрат придбане відповідачем нерухоме майно істотно збільшилося у своїй вартості, тому недобудований житловий будинок АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0, 25 га, на якій знаходиться даний будинок, є спільною сумісною власністю подружжя сторін, а позивач набув право на Ѕ частину цього будинку та земельної ділянки, у травні 2018 року у суд звернувся ОСОБА_1 з відповідним позовом до ОСОБА_2 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що хоча під час судового розгляду справи сторони документально підтвердили, що їх майновий стан в період перебування у шлюбі дозволяв виконати значне поліпшення спірного майна, однак позивачем не було надано належних і допустимих доказів про те, що вартість недобудованого житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки, на якій він розміщений, набутих ОСОБА_2 до укладення шлюбу між сторонами, істотно збільшилася саме у результаті їх спільної або особистої трудової та грошової участі позивача у переобладнанні, добудові і проведенні ремонтних робіт за час шлюбу. Сам же по собі факт перебування сторін у шлюбних відносинах на момент здійснення реконструкції, будівництва, ремонтних робіт спірних об`єктів нерухомого майна не є підставою для визнання його спільним сумісним майном подружжя.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Норми частин 2, 4 ст. 3 СК України, який діє на час існування спірних правовідносин та продовжує діяти на час їх вирішення, вказують, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За правилами ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майно, яке належало кожному з подружжя, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Статтею 60 СК України, який діє на час існування спірних правовідносин та продовжує діяти на час їх вирішення, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 25 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною влансістю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, який діє на час існування спірних правовідносин та продовжує діяти на час їх вирішення, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України, який діє на час існування спірних правовідносин та продовжує діяти на час їх вирішення, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі 3214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20) дійшла таких переконань.

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у ст. 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України (аналогічне положення міститься і в ст. 25 КпШС України) таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст. 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застсоуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З висновку експерта у судовій будівельно-технічній експертизі від 25 січня 2021 року № 200817/1_ФМ вбачається, що:

1) будівельно-технічні властивості, характеристики незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 є такими: площа забудови будинку становить 175,7 м.кв.; загальна площа будинку становить 228 м.кв.; житлова площа будинку становить 93,3 м.кв.; ступінь готовності будинку становить 100 %;

2) ринкова вартість домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , становить 1 814 334 грн., в т.ч.: земельної ділянки - 250 300 грн; житлового будинку, надвірних будівель і споруд - 1 564 034 грн;

3.) вартість незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 з часу купівлі (11 вересня 1998 року) по 01 червня 2018 року з урахуванням того, що були проведені роботи, описані в додатку до клопотання (а.с.13-17) Переліку робіт, матеріалів та обладнання від 30 травня 2018 року, збільшилась на 1 550 441 грн.

Крім того, в засіданні суду попередньої інстанції було допитано свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 , заінтересованості та упередженості яких у вирішенні справи на користь будь-якої зі сторін встановлено не було і які переконливо та послідовно ствердили, що у придбаному спірному будинку за час проживання сторін у шлюбі виконувалися певні роботи на збільшення його площі та якісних характеристик, замінювалася керамічна плитка, двері, збільшилася площа кухні, перебудовано перестінки, перебудовано літню кухню, збудовано сарай, в т.ч. і лазню.

На а.с. 85-86-зв., 88, 89 містяться Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, а також Звіти суб`єкта малого підприємництва фізичної особи - платника єдиного податку за четвертий квартал 2004 року і четвертий квартал 2005 року, де зазначено, починаючи з 2003 року по 2007 рік, про документальні дані щодо доходів ОСОБА_1 . Зокрема, у першому кварталі 2003 року одержав доходи у 105 гривень, в подальшому по 500-600 гривень за кожен квартал, а в третьому кварталі 2005 року - 38 347, 45 гривень у СТОВ "Аграрій" та 51 217, 31 гривня у ПП "Рівнепостач". При цьому у четвертому кварталі 2004 року обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) складав 411 000 гривень, а за четвертий квартал 2005 року - 352 000 гривень. Тобто з огляду на офіційний курс національної валюти України до долара США (5, 05 гривень за 1 долар США) і вартістю будівельних матеріалів та робіт станом на 2003-2007 роки дані суми були значними, що дозволило провести відповідні будівельно-ремонтні роботи у будинку. Ці факти підтверджуються в сукупності із висновком у судовій будівельно-технічній експертизі від 25 січня 2021 року № 200817/1_ФМ та свідченнями ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

Щодо доходів ОСОБА_2 , то із записів у трудовій книжці видно, що протягом часу з 1998 року по 2007 рік вона працювала бухгалтером (головним бухгалтером) у ТОВ "Кровельщик", ПП "Рівнепостач" та перебувала у 2004 році як безробітна у Центрі зайнятості. Разом з тим, Звітом суб`єкта малого підприємництва фізичної особи - платника єдиного податку стверджується, що обсяг її виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за четвертий квартал 2006 року склав 420 000 гривень (а.с. 74-75, 76). Отже, рівень її доходів також дозволив брати участь у здійсненні ремонто-будівельних робіт у спірному будинку разом із позивачем.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приходячи до переконання про задоволення апеляційної скарги, колегією суддів береться до уваги те, що за висновком експерта у судовій будівельно-технічній експертизі від 25 січня 2021 року № 200817/1_ФМ ступінь готовності спірного будинку становить 100 % (на момент укладення договору купівлі-продажу - 76 %), а вартість незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 з часу купівлі (11 вересня 1998 року) по 01 червня 2018 року збільшилась на 1 550 441 грн. Тобто, незважаючи на інфляційні процеси і певне здешевлення національної валюти України з часу виникнення спірних правовідносин та до моменту розірвання шлюбу, вартість спірного житлового будинку безумовно збільшилася істотно. Цю обставину слід розуміти так, що збільшення його вартості відбулося саме за рахунок грошових затрат обох сторін як подружжя і особисто позивача.

При цьому апеляційним судом також враховуются правові позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 22 вересня 2020 року у справі 3214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вартість житлового будинку АДРЕСА_2 на час його придбання відповідачем порівняно із його вартістю на час вирішення спірних правовідносин є малозначною в остаточній вартості об`єкта власності.

Отже, недобудований житловий будинок АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому за позивачем необхідно визнати право власності на Ѕ частину.

З приводу земельної ділянки площею 0, 25 га по АДРЕСА_2 , то з огляду на наведені висновки апеляційного суду її також слід визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя з визнанням за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину.

Разом з тим, не можна погодитися з аргументами заявника про те, що протягом часу з 1997 по 1999 роки сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і внаслідок цього придбані спірні житловий будинок і земельна ділянка є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя. Так, інститут спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, а Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 31 грудня 2003 року, таких положень не містив. Тобто доводи про спільне проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу до укладення шлюбу 22 червня 1999 року не грунтуються на вимогах закону. Однак ця обставина не впливає на правильність вирішення справи, оскільки правовими підставами для задоволення вимог позивача є саме норми ст. 25 КпШС України та ст. 62 СК України, а не ст. 74 СК України, якою передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для задоволення апеляційної скарги відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2021 року в оскаржуванй частині скасувати.

Позов в частині визнання недобудованого житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на Ѕ частину недобудованого житлового будинку та земельної ділянки задовольнити.

Визнати недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ; адреса: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 ; адреса: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .

Повний текст постанови складено: 08.12.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

С.С.Шимків