П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 758/13267/19

Номер провадження 22-ц/824/13945/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Головачова Я. В., Соколової В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу Любарця Андрія Юрійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюка В. В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 08 листопада 2016 року у сумі 2 523 288 грн. 86 коп. з яких: 500 000 - прострочена заборгованість за основним боргом; 9 016 грн. 39 коп. - 30 % річних за користування чужими грошовими коштами; 1 825 000 грн. - пеня на прострочену заборгованість; 146 618 грн. 42 коп. - інфляційне збільшення боргу; 42 654 грн. 05 коп. - 3 % річних за простроченою заборгованістю; покладення судових витрат на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики відповідно до умов якого, позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 500 000 грн., а останній зобов`язався повернути зазначені кошти до 30 листопада 2016 року.

Крім того, 08 листопада 2016 року між сторонами укладено додаткову угоду до вищевказаного договору, якою передбачено сплату процентів за користування позикою.

Позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу не виконав, у зв`язку з чим вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року (а.с. 97-101)позовні вимоги ОСОБА_3 , задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_3 зі ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08 листопада 2016 року в сумі 1 000 000 грн.. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_3 зі ОСОБА_2 сплачений при зверненні до суду судовий збір 9 605 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 30 серпня 2021 року Любарець А. Ю. в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 , як уповноважений представник ТОВ «НВП «БІОТЕК» укладав від імені останнього з ОСОБА_3 інвестиційні договори. Таким чином, ОСОБА_2 , як фізична особа, не мав жодних договірних відносин з ОСОБА_3 .

Скаржник зазначає, що ним було заявлено клопотання про проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи у задоволенні якої, протокольною ухвалою суду від 27 січня 2021 року було відмовлено. При цьому, обґрунтувань щодо недоцільності проведення зазначеної експертизи, судом зазначено не було.

На думку скаржника, матеріали справи не містять доказів на підтвердження заявлених позивачем позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

11 жовтня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив з відповідними підтвердженнями про направлення його відповідачу.

З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

На думку позивача, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Позивач вважає, що матеріали справи не містять доказів, які б спростовували наданий ним договір позики.

У судовому засіданні скаржник та його представник - адвокат Любарець А. Ю. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Позивач та його представник - адвокат Келембет М. В. заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення простроченої заборгованості за основним боргом, процентів за користування позикою, інфляційного збільшення боргу та 3 % річних, суд першої інстанції виходив з невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 08 листопада 2016 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив, зокрема, з невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 08 листопада 2016 року із урахуванням принципів розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 08 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно умов якого, позикодавець надає позичальнику грошові кошти у сумі 500 000 грн. зі строком повернення до - 30 листопада 2016 року. Відповідно до пункту 1.3, підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в п. 1.1, до підписання цього договору (а.с. 07-08).

08 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до договору позики від 08 листопада 2016 року, відповідно до умов якого, відсотки за користування позикою складають 30 % річних (а.с. 09).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що згідно договору позики від 08 листопада 2016 року, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 кошти у сумі 500 000 грн. та зобов`язався їх повернути - 30 листопада 2016 року. Разом з тим, доказів на підтвердження того, що відповідач виконав взяті на себе зобов`язання за вищевказаним договором, та повернув отримані ним кошти, матеріали справи не містять.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів за договором позики у сумі 500 000 грн.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок

Так, пунктом 2 додаткової угоди до договору позики від 08 листопада 2016 року встановлено сплату процентів за користування позикою в розмірі 30 % річних.

Враховуючи, що договір позики укладено 08 листопада 2016 року зі строком повернення кредиту 30 листопада 2016 року, то періодом за який здійснюється розрахунок процентів за позикою є 09 листопада 2016 року - 30 листопада 2016 року (22 дні), а сума процентів за вказаний період становить 9 016 грн. 39 коп., які підлягають стягненню з відповідача.

Згідно ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу вищевказаної статті вбачається, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Так, згідно договору позики від 08 листопада 2016 року ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_3 отримані кошти у сумі 500 000 грн. - 30 листопада 2016 року. Таким чином, строк простроченої заборгованості необхідно обраховувати починаючи з 01 грудня 2016 року по 08 жовтня 2019 року, який становить 1042 календарних днів.

Таким чином, 3 % річних від простроченої суми за вищевказаний період становить 42 818 грн. 44 коп., а інфляційне збільшення боргу - 146 618 грн. 42 коп., які підлягають стягненню з відповідача.

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Так, пунктом 3.2 договору позики передбачено, що у разі порушення позичальником строку повернення позики, передбаченого пунктом 3.1 договору, позичальник виплачує позикодавцеві штраф в розмірі 20 (двадцяти) % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню в розмірі 1 (одного) % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача пеню з урахуванням строку позовної давності, що становить 1 рік.

Таким чином, періодом нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з урахуванням зазначеного строку позовної давності складає 1 рік, та становить 1 825 000 грн.

Частиною 1 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

В даному випадку, розмір пені передбачений договором позики, більш ніж у тричі перевищує розмір збитків, а тому він не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного судочинства (стаття 3 ЦК України), а відтак, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для її зменшення до 341 183 грн. 61 коп.

Посилання скаржника на те, що він як фізична особа, не мав жодних договірних відносин з ОСОБА_3 спростовується наявним в матеріалах справи договором позики від 08 листопада 2016 року підписаний сторонами.

Посилання скаржника на не проведення судом першої інстанції судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки як вбачається з матеріалів справи, протокольною ухвалою суду від 27 січня 2021 року відмовлено відповідачу у проведенні зазначених експертиз. В суді апеляційної інстанції скаржником повторно заявлено клопотання про призначення експертизи, разом з тим, документів у яких містяться вільні зразки підпису та почерку останнім не надано, клопотання про витребування таких документів, не заявлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Любарця Андрія Юрійовича в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Я. В. Головачов

В. В. Соколова