Ухвала

Іменем України

29 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 127/29238/20

провадження № 61-18653ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Домбровська Інесса Євгенівна,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року у складі судді Сичука М. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Домбровська І. Є., про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І. Є., зареєстрований в реєстрі № 139.

Зазначена частка квартири належала позивачу на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 30 грудня 1999 року, відповідно до рішення від 30 грудня 1999 року № 1751 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою нотаріальною конторою 16 жовтня 2002 року за реєстром № 2-2132.

Після укладення договору дарування позивач продовжила проживати з відповідачем у спірній квартирі.

З 2013 року ОСОБА_1 є інвалідом І групи, у зв`язку з чим потребує сторонньої допомоги. Таку допомогу їй зобов`язався надавати син ОСОБА_2 взамін на квартиру. Саме за таких обставин укладено оскаржуваний договір.

Після укладення оскаржуваного договору, позивач фактично квартиру не передала обдаровуваному, від особистих речей її не звільняла та залишилася там проживати і сплачувати комунальній послуги. Натомість відповідач, після того відмовився доглядати за матір`ю, припинив надавати їй будь-яку допомогу в зв`язку з чим виникали постійні сварки, в результаті яких між сторонами склалися напружені, неприязні стосунки, що і зумовило звернення до суду.

Позивач вказувала, що нею була допущена помилка щодо правової природи договору та його наслідків, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а це є обставиною, котра має істотне значення.

Зважаючи на викладене просила визнати недійсним договір дарування 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І. Є., зареєстрований в реєстрі № 139.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2021 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, мотивоване тим, що ОСОБА_1 не доведено наявність помилки під час укладання оспорюваного правочину, внаслідок якої волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування від 01 квітня 2016 року.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 17 листопада 2021 року звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2021 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі представник заявника зазначає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що копію повного тексту постанови апеляційного суду ОСОБА_1 отримала засобами поштового зв`язку 18 жовтня 2021 року. До клопотання заявник додала копію конверта апеляційного суду зі штрихкодовим ідентифікатором № 986 та витяг з офіційного веб порталу Акціонерного товариства «Укрпошта» про відстеження поштового пересилання за вказаним номером.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження рішення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2021 року, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки з наданих до клопотання доказів убачається, що оскаржувану постанову апеляційного суду ОСОБА_1 дійсно отримала 18 жовтня 2021 року, що є підставою для його поновлення.

Як на підставу касаційного оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2021 року заявник посилається на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема без урахування правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник зазначає, що суди не надали належної оцінки обставинам, на які позивачка посилалась на підтвердження укладення договору дарування під впливом помилки щодо природи такого правочину, а саме: в силу віку та тяжкої хвороби вона потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування, тому вважала, що укладає саме договір довічного утримання; після укладення оспорюваного правочину позивачка залишилась проживати у спірній квартирі; відповідно до висновку експерта будинок АДРЕСА_2 є непридатним для постійного проживання в ньому особи похилого віку, інваліда І групи.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи за загальним захворюванням.

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 , що визнається сторонами.

На підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 30 грудня 1999 року згідно рішення від 30 грудня 1999 року № 1751, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 05 березня 2002 року в реєстрову книгу № 525 за реєстровим № 980/47565 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою нотаріальною конторою 16 жовтня 2002 року за реєстром № 2-2132. ОСОБА_1 належала 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 .

01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І. Є. та зареєстрований у реєстрі № 139.

За умовами договору ОСОБА_1 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, безоплатно передала у власність (подарувала), а обдарований ОСОБА_2 прийняв у дар 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 .

В пункті 7 договору дарування викладено застереження, згідно якого дарувальник та обдарований однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також, що він не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором; стверджували, що не обмежені в праві укладати правочин та не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково).

Дарувальнику роз`яснено, що за своє природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункт 14 договору дарування).

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час ухвалення судових рішень судами враховано, що встановлення позивачці І групи інвалідності з причини загального захворювання, не свідчить про не усвідомлення дарувальником своїх дій та не підтверджує обставин щодо помилки у правовій природі укладеного договору дарування. Обставини того, що після укладення оскаржуваного договору дарування ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірній квартирі не свідчать про те, що у спірних правовідносинах відбулося та мало істотне значення неправильне сприйняття позивачем ОСОБА_1 фактичних обставин оспорюваного правочину. Відхиляючи висновок експерта щодо неможливості постійного проживання особі з інвалідністю у будинку суди врахували, що у ньому викладені обставини, які існують станом на час проведення дослідження (2021 рік), а не на час укладення спірного договору, а отже не може бути підставою для визнання останнього недійсним.

Отже, встановивши, що підстави для визнання договору дарування від 01 квітня 2021 року недійсним відсутні, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц, є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за іншої, ніж у даній справі, фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що свідчить про неподібність правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку заявника свідчить про доведеність обставин, що позивачка підписуючи договір дарування вважала, що підписує договір довічного утримання, проте ці обставини були спростовані під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2021 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Домбровська Інесса Євгенівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик