Справа №442/1588/21
Провадження №2/442/611/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі :

головуючого - судді Хомика А.П.

з участю секретаря судового засідання - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

26.02.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому з врахуванням збільшення позовних вимог просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 85/100 ідеальних частин, а за відповідачем на 15/100 ідеальних частин у квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує на те, що 27.02.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №81.

У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_4 , які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні.

На даний час їхній шлюб носить формальний характер. Причиною розпаду сім`ї стало відчуження один від одного, яке виникло на підставі кардинальної різниці в поглядах на сімейне життя. Сімейні стосунки у них не склались через суттєві розбіжності в характерах, які не дають можливості зберегти сім`ю. Такі напружені відносини негативно відбиваються на її здоров`ї та на психічному стані їх дітей. Вважає, що їхній шлюб існує формально і зберегти його неможливо, оскільки вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин.

Зазначає, що їй на праві особистої приватної власності ( оскільки набута нею на підставі договору дарування) належала квартира, яку вона продала згідно договору купівлі-продажу від 27.11.2012 за суму 130694 грн. Менше ніж за місяць часу згідно договору купівлі-продажу від 18.12.2012 було придбано квартиру АДРЕСА_1 за суму за суму 189 000 грн. з різницею в 58 306 грн. (189000грн. -130694 грн. = 58 306 грн.), які і є спільно нажитими коштами подружжя під час шлюбу і які були витрачені на купівлю спірної квартири, вклад кожного з подружжя становив по 29153,00 грн. Отже, нею на купівлю вищезгаданої квартири загалом було вкладено коштів на суму 159 847,00 грн. (130 694,00 грн. + 29 153,00 грн.) та ОСОБА_2 - 29 153, 00 грн.

Крім цього, звертає увагу, що вона, як мати двох дітей не має змоги працювати офіційно чи повний робочий день, через те, що займається доглядом спільних дітей. Однак, неодноразово підпрацьовувала продавцем та покоївкою в різних магазинах та готелях. Крім цього, вона є офіційним опікуном сина - ОСОБА_3 , який страждає розладами психіки, потребує особливого догляду і піклування з боку відповідача. Зараз їх син навчається в 11 класі на інклюзивній формі навчання, що потребує додаткової індивідуальної допомоги з боку матері в поясненні матеріалу, підготовки домашніх завдань, адаптації в класі та суспільстві в цілому, допомоги в зальному психологічному і особистісному розвитку.

Крім цього, її мати 15 років працює в Італії і надавала їй та своїм онукам матеріальну допомогу (гроші, продукти, одяг....)

Вважає, що суд на підставі ч.2 ст. 70 СК України вправі відступити від засад рівності часток подружжя за вказаних обставин, оскільки такі мають істотне значення та визнати за нею право власності на 85/100 ідеальних частин спірної квартири, а за відповідачем - на 15/100 ідеальних частин квартири.

15.07.2021 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Просить визнати за ним право власності на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову вказує на те, що вказана квартира була набута у власність за час спільного подружнього життя та за спільні кошти. Відповідачка ніколи не працювала, він постійно працював, зокрема, багато років на Півночі Росії. За зароблені ним кошти у квартирі був зроблений євроремонт, придбано меблі, побутову техніку, предмети домашнього вжитку. Просить визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю, виходячи з презумпції рівності часток подружжя у майні.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав, позов просив задоволити з підстав, викладених у позові та у відзиві на позов ОСОБА_2 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 первісного позову не визнав. В подальшому в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд визнав його неявку неповажною та розглянув справу у його відсутності.

Суд, вислухавши вступне слово представник позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що первісний позов слід задоволити.

Відповідно до ст.ст. 15.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27.02.2003 у відділі реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 від 27.02.2003, актовий запис №81.

У такому шлюбі у подружжя народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю і його опікуном є мати - ОСОБА_1 , що підтверджується копією посвідчення Серія НОМЕР_2 . Діти проживають разом з матір`ю у АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою 22.02.2021 відділом-центром надання адміністративних послуг Дрогобицької міської ради.

Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У відповідності до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, їхній шлюб існує формально, наданий сторонам строк на примирення не дав позитивного результату, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому є всі підстави для розірвання шлюбу.

Що стосується вимоги позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Так, згідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також положення ч.2 ст.60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Як вбачається з Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.12.2012 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Р.І., ОСОБА_1 купила у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 за 189000 грн.

Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27.11.2012 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Білоган І.М., ОСОБА_1 продала ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві особистої приватної власності на підставі Договру дарування квартири, посвідченого 15.05.2012 Білоган І.М., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу, за реєстровим №342. Продаж квартири вчинено між сторонами за 130694 грн.

Частиною 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зазначена правова позиція, висловлена ВСУ в Постанові від 25 листопада 2015 року при розгляді справи № 6-2333цс15, а також в Постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс 15.

Таким чином, судом встановлено, що під час укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано спірну квартиру, однак значну частину коштів у придбання квартири вклала саме ОСОБА_1 , які були її особистою власністю від продажу попередньої квартири, і лише частина коштів на придбання квартири була спільними коштами подружжя.

При вирішенні спору в частині визнання спірної житлової квартири спільним сумісним майном подружжя суд враховує, що майно, яке належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності.

Визначаючи частку кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності, суд виходить з наступного.

Як вбачається з відповіді на адвокатський запит, наданої КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» №481 від 09.08.2021, у відповідності до договорів купівлі-продажу квартир розмір вкладених ОСОБА_1 коштів становить 159847 грн. ( 130694 грн. - кошти від продажу власної квартири та 29153 грн. - половина суми спільно внесених коштів), що становить 85/100 ідеальних частин квартири, а ОСОБА_2 - відповідно 15/100 ідеальних частин.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 слід задоволити, визнавши за нею право власності на 85/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1 , відступивши від презумпції рівності часток подружжя, оскільки її частка у спільній сумісній власності на квартиру є саме такою, та відповідно у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири - відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 12,15, 81, 141, ч. 4 ст. 206, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.02.2003 у відділі реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис за №81.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 залишити без змін.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 85/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 15/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.10.2021.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Хомик А.П.