ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року

м.Суми

Справа №583/1052/21

Номер провадження 22-ц/816/1603/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Собини Павла Миколайовича

на заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 серпня 2021 року, в складі судді Сидоренка Р.В., ухвалене у м.Охтирка,

в с т а н о в и в:

17 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до вказаної квартири.

Свої вимоги мотивував тим, що фактично зареєстрований та проживає у зазначеній квартирі, іншого житла не має. У 2020 році після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та подання ним позовів до суду про розподіл майна, визнання договору дарування квартири недійсним, між ним та колишньою дружиною ОСОБА_2 почали виникати сварки, ініціатором яких завжди була відповідачка, яка згодом почала чинити йому перешкоди в користуванні квартирою, мотивуючи це тим, що після розлучення з нею він перестав бути членом сім`ї, а тому і не має права на проживання в спірній квартирі. Щоб він не мав можливості приходити в квартиру та користуватись своїми речами, які знаходяться в ній, вона змінила замки на вхідних дверях. Подібна ситуація вже мала місце не один раз, з приводу цього він звертався до правоохоронних органів. В зв`язку з цим, на даний час, він вимушений проживати або у своїх знайомих, або в селі Пологи у своїх батьків. Посилаючись на вказані обставини, просив його позов задовольнити.

Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 серпня 2021 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 гривень.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Собина П.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дослідив всіх доказів та обставин справи, зокрема, доказів нанесення тілесних ушкоджень відповідачу, доказів, що свідчать про вільний доступ позивача до квартири, та не врахував, що задоволення позову створить небезпеку для життя власниці квартири. Суд не врахував, що позивач сам покинув сім`ю в першій половині жовтня 2020 року та став проживати однією сім`єю з іншою жінкою та з її дітьми. Покидаючи сім`ю, позивач забрав із собою всі грошові заощадження та 22 січня 2021 року була придбана квартира на ім`я співмешканки позивача, яка також користується автомобілем, який є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Вважає, що вселення позивача в квартиру, що належить відповідачці, за таких умов, є порушенням прав останньої.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає її доводи безпідставними, просить рішення суду залишити без змін, як законне та справедливе. Вказує, що не є співвласником, власником чи користувачем житла, яке придбала ОСОБА_3 , доводить, що не має іншого житла, крім спірного.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Карбишева Ю.В., які заперечували проти доводів скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21.12.2020 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15.06.2002 р. у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 97 (а.с. 10).

Позивач неодноразово звертався до Охтирського РВП ГУ НП в Сумській області з приводу того, що відповідач не впускає його до квартири (а.с. 12-17).

Також встановлено, що житлове приміщення квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу на підставі договору дарування від 03 лютого 2016 року, згідно з яким цю квартиру подарував їй позивач ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 вселився та проживав в зазначеному житлі на постійній основі, як член сім`ї головного квартиронаймача батька - ОСОБА_4 . Після приватизації вказаної квартири, вона була подарована співвласниками позивачу і у 2011 р. він став одноосібним її власником. Відповідач вселилась в квартиру та була зареєстрована у ній як член сім`ї позивача ще до того, як набула її у власність від колишнього чоловіка згідно з договором дарування. Отже, позивач мешкає у квартирі на постійній основі як власник, а потім як член сім`ї нового власника житла.

Починаючи із початку 2021 року через розрив сімейних зв`язків між сторонами почали виникати конфлікти з приводу поділу рухомого майна та оспорювання позивачем договору дарування, згідно з яким колишня дружина набула у власність спірну квартиру.

Правильно і з достатньою повнотою встановивши, що позивач на даний момент не є членом сім`ї власника, однак не має іншого житлового приміщення і відповідачем чиняться йому перешкоди у користуванні житлом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення його до житлового приміщення, що буде відповідати принципу верховенства права, необхідному у демократичному суспільстві.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Колегія суддів, оцінивши вимоги ОСОБА_1 про вселення у спірну квартиру на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду про вселення позивача у спірне житло відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач мешкав у даній квартирі на постійній основі як власник, а потім як член сім`ї нового власника житла, тривалий час проживав в спірній квартирі та зареєстрований у ній (з 24 липня 1990 року по 18 жовтня 2003 року та з 29 квітня 2004 року по теперішній час), не має у власності чи користуванні іншого житла.

Довідка обслуговуючої організації ПП «СІБ» № 171 від 15 вересня 2021 року, додана до апеляційної скарги, не може бути доказом наявності у позивача іншого житла, оскільки складена зі слів мешканців будинку, не містить прізвищ власників та користувачів квартири АДРЕСА_3 та не містить назви міста, в якому ця квартира знаходиться.

У справі, що переглядається, інтереси позивача, який не втратив право користування житлом, перевищують інтереси відповідачки, яка є власником і отримала спірну квартиру у дарунок від позивача.

Дослідженими в суді першої інстанції письмовими доказами підтверджується факт наявності перешкод з боку відповідача у користуванні позивачем вказаним житлом.

Разом з тим, відсутні підстави вважати, що проживання сторін в одному житловому приміщенні, з огляду на неприязні стосунки між ними, становитиме невиправдане втручання у право відповідача на повагу до її приватного життя та житла. Наявними в матеріалах справи доказами не підтверджуються доводи апеляційної скарги про те, що вселення позивача створить небезпеку для життя власниці квартири ОСОБА_2 . Обставини нанесення ОСОБА_2 позивачем тілесних ушкоджень не підтверджуються жодними доказами. За заявами відповідача до правоохоронних органів про заподіяння їй тілесних ушкоджень та викрадення майна не було встановлено вини ОСОБА_1 чи наявності в його діях адміністративного чи кримінального правопорушення. Медична довідка про наявність у ОСОБА_2 тілесних ушкоджень не є доказами заподіяння їх саме позивачем.

Доводи скарги про порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Собини Павла Миколайовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : В.І. Криворотенко

О.І. Собина