КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року місто Київ

справа №757/6362/19-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Міністерства охорони здоров`я України, до якої приєднався відповідач Національний медичний університет імені О.О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Національного медичного університету імені О.О. Богомольця про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:

визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України від 08 січня 2019 року №1-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

визнати незаконним та скасувати наказ НМУ ім. О.О. Богомольця від 09 січня 2019 року №36-л «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити її на роботі на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця;

стягнути з НМУ ім. О.О. Богомольця на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 січня 2019 року по день ухвалення рішення судом;

стягнути з Міністерства охорони здоров`я України на її користь 10000 грн. моральної шкоди, в якості компенсації завданої у зв`язку із її незаконним звільненням з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона займала посаду ректора НМУ ім. О.О. Богомольця з 16 червня 2014 року на підставі контракту №791, укладеного між нею та Міністерством охорони здоров`я України в особі міністра охорони здоров`я України Мусія О.С.

Вказувала, що 08 січня 2019 року Міністерство охорони здоров`я України видало наказ №1-о «Про звільнення ОСОБА_1 », в якому зазначено: «… вважати ОСОБА_1 поновленою на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця з 26 грудня 2018 року…». Одночасно пунктом 2 цього ж наказу МОЗ України звільнило її з 08 січня 2019 року з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця за порушення умов контракту №791 від 16 червня 2014 року та за прогул з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року.

Зазначала, що на підставі наказу № l-о Міністерства охорони здоров`я України 09 січня 2019 року НМУ ім. О.О. Богомольця було видано наказ №35-л «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » та № 36-л «Про звільнення ОСОБА_1 »

Посилалась на те, що до її трудової книжки було внесено запис про звільнення підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Вказувала, що копії оскаржуваних наказів Міністерства охорони здоров`я України від 08 січня 2019 року № l-о та HНМУ ім. О.О. Богомольця від 09 січня 2019 року № 36-л, а також трудову книжку було отримано наручно особисто нею з відміткою про отримання 10 січня 2019 року.

Зазначала, що станом на дату подачі цього позову Міністерство охорони здоров`я України тричі звільняло її за невиконання тих самих пунктів контракту, що, як мінімум, вказує на недобросовісність дій МОЗ України та НМУ ім. О.О. Богомольця щодо ОСОБА_1 та упереджене ставлення до неї, факт чого був встановлений рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року по справі № 757/18790/18.

Позивач вказувала, що за результатами конкурсу проведеного у 2014 році її було обрано керівником НМУ ім. О.О. Богомольця.

16 червня 2014 року Міністерство охорони здоров`я України в особі міністра охорони здоров`я України Мусія О.С. уклав з нею контракт №791, відповідно до п.7.1 якого строк дії контракту з 16 червня 2014 року по 16 червня 2021 року.

Посилалась на те, що її посада є виборною, при цьому Міністерство охорони здоров`я України не наділений правом самостійно обирати або брати участь у виборах ректора НМУ ім. О.О.Богомольця, а лише укладає контракт із особою, обраною у відповідності до положень діючого законодавства України.

Вказувала, що Міністерство охорони здоров`я України мав право достроково розірвати контракт з нею за порушення умов контракту виключно за поданням конференції трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця, як це прямо передбачено законодавством України та статутом НМУ ім. О.О. Богомольця.

Зазначала, що ні Законом України «Про вищу освіту», ані статутом НМУ ім. О.О. Богомольця не передбачено право МОЗ України як засновника звільняти керівника університету з власної ініціативи без погодження з конференцією трудового колективу.

Вважає, що її було звільнено з порушенням процедури звільнення осіб, які займають виборні посади та норм чинного законодавства, зокрема, ч.3 ст.147-1 КЗпП України, п.3 ч.2 ст.15 Закону України «Про вищу освіту», п.7 розділу ІІІ статуту НМУ імені О.О. Богомольця.

Посилалась на те, що ні Міністерство охорони здоров`я України, ні НМУ імені О.О. Богомольця не вказали, в чому саме полягає порушення нею, як ректором пунктів 3.12, 3.15, 3.31, 3.36 та 3.37 контракту.

Вказувала, що питання щодо дотримання нею фінансового та бюджетного законодавства досліджувалось під час розгляду Печерським районним судом міста Києва судової справи №757/18790/18-ц за її позовом до Міністерства охорони здоров`я України про визнання звільнення незаконним, скасування наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » №14-о від 30 березня 2018 року, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначала, що в рамках зазначеної справи була проведена судово-економічна експертиза, за результатами якої, відповідно до висновку від 31 липня 2018 року №05/07-18, складеного судовим експертом Болоніною І.В., порушення зазначені у акті ревізії фінансово-господарської діяльності НМУ ім. О.О. Богомольця від 03 березня 2016 року №04/21/1 та у 11 пунктах вимоги ДФІ України від 06 квітня 2016 року «04-14/435 «Щодо усунення виявлених ревізією порушень», а саме: пунктах 6, 13, 14, 15, 20, 21, 23, 25, 26, 27 та 28 нормативно та документально не підтверджуються, а виявлені порушення було усунуто, про що НМУ ім. О.О. Богомольця повідомлено у «Звіті про результати опрацювання НМУ ім. О.О. Богомольця матеріалів ревізії та вжиті заходи з усунення порушень і недоліків, зазначених у вимозі ДФІ України від 06 квітня 2016 року №04- 14/435 «Щодо усунення виявлених ревізією порушень», направленому в.о. Міністра МОЗ України У.Супрун при супровідному листі від 16 січня 2018 року №120/5-57.

Посилалась на те, що дотримання нею вимог фінансового та бюджетного законодавства України на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця підтверджується також листом ДФІ України №04-14/703 від 19 травня 2016 року.

Вказувала, що НМУ ім. О.О. Богомольця листом від 16 січня 2018 року було повідомлено Міністерство охорони здоров`я України про результати виконання вимог ДФІ від 06 квітня 2016 року №04-14/435, про відсутність порушень бюджетного законодавства, а також надано вичерпний звіт про усунення недоліків за вимогами ДФІ, що зазначено також і у висновку експерта.

Зазначала, що її звільнення з посади за ч.4 ст.40 КЗпП України не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки згідно оскаржуваного наказу Міністерства охорони здоров`я Українивід 08 січня 2019 року №1-о та наказу НМУ ім. О.О. Богомольця від 09 січня 2019 року №35-л наказано поновити її на посаді ректора з 26 грудня 2018 року, тобто «заднім» числом.

А тому, вона не знала та не могла знати про своє поновлення на посаді 26 грудня 2018 року та приступити до виконання своїх обов`язків.

Вказувала, що фактично вона дізналася про своє поновлення та звільнення 10 січня 2019 року одночасно, що вказує на неправомірні дії з боку МОЗ України та НМУ імені О.О. Богомольця щодо її звільнення, а саме штучне створення обставин для звільнення її на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Вказувала, що займала посаду ректора НМУ ім. О. О. Богомольця протягом 3,5 років. За цей час нею було докладено значних зусиль для забезпечення нормального функціонування та розвитку навчального закладу. Результати її роботи детально відображено у звітах ректора за 2014, 2015, 2016 та 2017 роки.

Зазначала, що при цьому, її було неправомірно звільнено з посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця із застосуванням формулювань, що її робота була визнана незадовільною, нею не виконано умови контракту, а також вигаданого та нічим не підтвердженого прогулу.

Посилалась на те, що внаслідок стресу від протиправних дій Міністерства охорони здоров`я України у неї відбулося погіршення психологічного стану, яке виражається у постійному почутті роздратованості, пригніченості, незадоволеності своїм життєвим становищем, хронічною втомою.

Вказувала, що протиправний характер рішення Міністерства охорони здоров`я України завдав шкоди їїділовійрепутації.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ НМУ ім. О.О.Богомольця №36-л від 09 січня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 »

Поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ ім. О.О.Богомольця з 09 січня 2019 року.

Стягнуто з НМУ ім. О.О.Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 листопада 2019 року по 08 грудня 2020 року у розмірі 274431,11 грн.

Стягнуто з НМУ ім. О.О.Богомольця на користь ОСОБА_1 судовий збір 2744,31 грн.

Стягнуто з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 10000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач Міністерство охорони здоров`я Україниподав апеляційну скаргу, до якої приєднався відповідач НМУ ім. О.О. Богомольця, в якій посилаючись на неповне з'ясування та не доведення обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що НМУ ім. О.О. Богомольця належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України, який має право реалізувати права та обов`язки засновника стосовно НМУ ім. О.О. Богомольця.

Вказував, що Міністерство охорони здоров`я України, як орган управління, уповноважений законодавством на вирішення питання стосовно призначення на посаду та звільнення з посади керівника НМУ з підстав, визначених законодавством без подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти. Крім, того, повноваження Міністерства охорони здоров`я України на звільнення ректора Університету закріплено і в підпункті 3 Розділу III Статуту Університету, відповідно до якого Міністерство охорони здоров`я України оголошує конкурс, призначає та звільнює з посади ректора Університету.

Зазначав, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин статтю 42 Закону України «Про вищу освіту», яка визначає право засновника (власника) на звільнення керівника закладу вищої освіти та не надано оцінку правовій позиції відповідачів щодо необхідності застосування вказаної норми закону.

Вважає, що судом першої інстанції під час розгляду справи було зроблено помилковий висновок, що обов`язковою умовою для звільнення керівника вищого навчального закладу є прийняття рішення про його відкликання вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу.

Посилався на те, що в подальшому, рішенням Конференції трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця від 25 січня 2019 року та від 02 грудня 2019 року ухвалено рішення щодо висловлення недовіри екс-ректору ОСОБА_1 . Крім того, недовіру професору ОСОБА_1 висловлено на засіданні Конференції трудового колективу Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця яке відбулося 01 грудня 2019 року.

Вказував, що в подальшому позивачу повторно було висловлено недовіру, як професорсько-викладацьким складом університету так і студентами.

Зазначав, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було надано жодної оцінки тому, що на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2020 року у справі 757/18790/18-ц ОСОБА_1 без узгодження з МОЗ України, як засновника університету, 20 вересня 2018 року було підписано накази НМУ ім. О.О. Богомольця від №1705-к «Про поновлення на роботі», №495 «Про деякі питання документообігу» та №496 «Про створення комісії», на підставі яких позивач приступила 20 вересня 2018 року до виконання повноважень ректора НМУ ім. О.О. Богомольця.

Посилався на те, що судом першої інстанції не було надано жодної оцінки тому, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року у справі №826/14303/18 залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року було задоволено заяви представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про забезпечення позову, зокрема зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01 грудня 2018 року №48-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Вказував, що на підставі зазначеної ухвали Окружного адміністративного суду місто Києва від 20 грудня 2018 року у справі № 826/14303/18 ОСОБА_1 26 грудня 2020 року звернулась до приватного нотаріуса КМНО Чорней В.В. для проведення реєстраційної дії «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах» щодо зміни керівника НМУ ім. О.О. Богомольця. За наслідком розгляду наданих документів 26 грудня 2018 року приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В. проведено реєстраційну дію «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах» щодо зміни керівника НМУ імені О.О. Богомольця за №28008199.

Зазначав, що в подальшому з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року позивач не виконувала свої посадові обов`язки, що не заперечується сторонами, а отже не потребує доказування в силу приписів частини першої статті 82 ЦПК України.

Посилалась на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту заподіяння позивачу матеріальної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між такою можливою шкодою і протиправними діями МОЗ України.

11 жовтня 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу та заперечення проти заяви про приєднання до апеляційної скарги, в яких остання просила залишити апеляційну скаргу та заяву без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на відсутність підстав для його скасування.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідачів апеляційну скаргу відповідача Міністерства охорони здоров`я України, до якої приєднався відповідач Національний медичний університет імені О.О. Богомольця підтримали, просили її задовольнити з вказаних підстав.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги відповідача Міністерства охорони здоров`я України, до якої приєднався відповідач Національний медичний університет імені О.О. Богомольця заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу НМУ ім. О.О.Богомольця №36-л від 09 січня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства України та вимог Закону України «Про вищу освіту».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства охорони здоров'я України від 16 червня 2014 року №99-о ОСОБА_1 призначено на посаду ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця.

16 червня 2014 року між ОСОБА_1 і Міністерством охорони здоров'я України укладено контракт №791, відповідно до якого позивача призначено на посаду ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця.

Згідно з п.1.1. контракту керівник здійснює керівництво закладом на підставі повноважень, викладених у контракті, відповідно до законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Міністерства охорони здоров'я України, статуту закладу та цього контракту.

Пунктом 7.1 контракту визначено, що він діє з 16 червня 2014 року до 16 червня 2021 року.

08 січня 2019 року Міністерством охорони здоров'я України виданонаказ №1-о «Про звільнення ОСОБА_1 » згідно з яким:

-п. 1 - «Вважати ОСОБА_1 поновленою на посаді ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця з 26 грудня 2018 року»;

-п. 2 - «Звільнити 08 січня 2019 року ОСОБА_1 з посади ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця за невиконання умов контракту (п.п.3.12., 3.15., 3.31., 3.36., 3.37.), відповідно до пп 6.2.3. пункту 6.2., пп. 6.3.2., 6.3.4., 6.3.5., 6.3.9. п. 6.3. контракту від 16 червня 2014 року №791, підпункту 3 пункту І Розділу ІІІ Статуту Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 27 липня 2016 року №771 та у зв`язкуз відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогулу) з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року».

Підставою для винесення цього наказу стала резолюція в.о. Міністра охорони здоров'я України У.Супрун від 08 січня 2019 року до доповідної записки в.о. Генерального директора Директорату науки, інновацій, освіти та кадрів від 08 січня 2019 року №22.1/08.1-12/3 О.Ковальчук .

На підставі вказаного наказу Міністерства охорони здоров'я України, Національний медичнийуніверситет ім. О.О. Богомольця наказом від 09 січня 2019 року №35-л «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » поновив позивача на посаді ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця з 26 грудня 2018 року.

Наказом Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця від 09 січня 2019року №36-л, ОСОБА_1 звільнено з 08 січня 2019 року з посади ректора за невиконання умов контракту (п.п. 3.12., 3.15., 3.31., 3.37.), відповідно до пп 6.2.3. пункту 6.2., пп. 6.3.2., 6.3.4., 6.3.5., 6.3.9. п. 6.3. контракту від 16 червня 2014 року №791, підпункту 3 пункту І Розділу ІІІ Статуту Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 27 липня 2016 року №771 та за п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогулу) з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що до неї було винесено запис про звільнення позивача з посади ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

На правовідносини між позивачем, як ректором закладу вищої освіти та відповідачем поширюється також законодавство України про вищу освіту.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про вищу освіту» законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про вищу освіту» управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень здійснюється, зокрема, галузевими державними органами, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти.

Відповідно до п.4 розділу І Статуту Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця університет утворений у формі державної установи, що знаходиться в управлінні Міністерства охорони здоров'я України та працює на засадах неприбутковості.

Положеннями ч.2 ст.13 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що державні органи, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти, зокрема, безпосередньо або через уповноважений ними орган реалізують права та обов'язки засновника, передбачені цим та іншими законами України, стосовно закладів вищої освіти, що належать до сфери їх управління.

Отже, Національний медичний університет ім. О.О. Богомольцяналежить до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України, який має право безпосередньо реалізувати права та обов'язки засновника стосовно Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган, зокрема, укладає в місячний строк контракт з керівником закладу вищої освіти, обраним за конкурсом у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.3 ст 42 вказаного Закону засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов'язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника закладу вищої освіти. Протягом 10 днів з дня завершення терміну подання відповідних пропозицій вносить (вносять) кандидатури претендентів, які відповідають вимогам цього Закону, до закладу вищої освіти для голосування.

Керівник закладу вищої освіти обирається шляхом таємного голосування строком на п'ять років у порядку, передбаченому цим Законом і статутом закладу вищої освіти.

Брати участь у виборах керівника закладу вищої освіти мають право:

- кожен науковий, науково-педагогічний та педагогічний штатний працівник закладу вищої освіти;

- представники з числа інших штатних працівників, які обираються відповідними працівниками шляхом прямих таємних виборів;

- виборні представники з числа студентів (курсантів), які обираються студентами (курсантами) шляхом прямих таємних виборів.

З особою (кандидатурою), яка набрала більше 50 відсотків голосів осіб, які мають право брати участь у виборах, засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) укладає контракт строком на п'ять років не пізніше одного місяця з дня її обрання.

Тобто, посада ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця є виборною. За результатами проведеного конкурсу на заміщення посади ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця МОЗ України укладає контракт з особою, обраною у порядку, передбаченому статтею 42 Закону України «Про вищу освіту».

З наказу №1-о «Про звільнення ОСОБА_1 » вбачається, що Міністерствоохорони здоров'я України при винесення вказаного наказу керувався Законом України «Про вищу освіту».

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.п.7 п.1 розділу ІІІ Статуту Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця МОЗ України за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування Університету достроково розриває контракт з ректором Університету з підстав, визначених законодавством про працю чи за порушення цього Статуту та умов контракту.

Частиною 1 ст.39 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти є загальні збори (конференція) трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів (курсантів).

Відповідно до п.1 розділу VІ Статуту Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця вищим колегіальним органом громадського самоврядування Університету є конференція трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів.

Діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах, зокрема: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів (ч.1 ст.32 Закону України «Про вищу освіту»).

Нормою п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч.3 ст.2 вказаного Закону права закладу вищої освіти, що визначають його автономію, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.3 ст.2 Закону України «Про освіту» суб'єкт освітньої діяльності має право самостійно приймати рішення з будь-яких питань у межах своєї автономії, визначеної цим Законом, спеціальними законами та/або установчими документами, зокрема з питань, не врегульованих законодавством.

Отже, ст.15 Закону України «Про вищу освіту» не передбачено повноважень Міністерства охорони здоров'я України на дострокове розірвання контракту з ректором закладу вищої освіти з власної ініціативи за відсутності подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти.

Міністерствомохорони здоров'я України не наданосуду доказів про існування, станом на 08 січня 2019 року, подання чи рішення конференції трудового колективу Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця щодо дострокового розірвання контракту або звільнення ОСОБА_1 з посади ректора університету.

За таких умов звільнення ОСОБА_1 з посади ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, яка є виборною, за відсутності подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти порушує встановлену процедуру та не може вважатися законним.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції під час розгляду справи було зроблено помилковий висновок, що обов`язковою умовою для звільнення керівника вищого навчального закладу є прийняття рішення про його відкликання вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу спростовуються вищевикладеним.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача Міністерства охорони здоров`я України, до якої приєднався відповідач Національний медичний університет імені О.О. Богомольця на те, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин статтю 42 Закону України «Про вищу освіту» є безпідставними, оскільки вимоги даної норми деталізують порядок звільнення виборного керівника закладу вищої освіти, встановлюють вимоги до процедури прийняття рішення вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти про внесення подання стосовно звільнення керівника, однак в даному випадку таке подання взагалі було відсутнє, що було належним чином встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи.

Доводи відповідачів про те, що рішенням Конференції трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця від 25 січня 2019 року та від 02 грудня 2019 року ухвалено рішення щодо висловлення недовіри екс-ректору ОСОБА_1 , крім того, недовіру професору ОСОБА_1 висловлено на засіданні Конференції трудового колективу Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця яке відбулося 01 грудня 2019 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані рішення були Конференцій були ухвалені після винесення наказів про звільнення ОСОБА_1 з 08 січня 2019 року.

Згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у визначених цією статтею випадках, зокрема у разі вчинення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснено у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Разом з тим, відповідачами не надано належних доказів на підтвердження того, що прогул позивача з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року мав місце.

При цьому, судом першої інстанції було вірно взято до уваги те, що МОЗ України, яким ОСОБА_1 було поновлено на посаді з 27 грудня 2018 року винесено 08 січня 2019 року, а ознайомлено з ним позивача 10 січня 2019 року, відповідно виконати наказ та приступити до роботи у визначений в наказі №1-о строк (27 грудня 2018 року) ОСОБА_1 фізично не мала можливості.

Як вбачається з тексту оскаржуваних наказів, ОСОБА_1 було звільнено з посади ректора Національного медичного університету імені О.О.Богомольця за невиконання умов контракту (п.п.3.12., 3.15., 3.31., 3.36., 3.37.), відповідно до пп. 6.2.3. пункту 6.2., пп. 6.3.2., 6.3.4., 6.3.5., 6.3.9. п. 6.3. контракту від 16 червня 2014 року №791.

Вказаними пунктами контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством охорони здоров`я України, визначено, що:

- керівник зобов`язаний забезпечити цільове та ефективне використання коштів загального та спеціального фондів (пункт 3.12);

- керівник зобов`язаний забезпечити організацію ефективної системи внутрішнього контролю за фінансовою та господарською діяльністю з урахуванням положень Бюджетного кодексу України та інших нормативно-правових актів; вимог цілеспрямованого і економічного управління функціями кожного структурного підрозділу, правильного розмежування функціональних обов`язків; правил бухгалтерського обліку та контролю щодо активів, пасивів, доходів і видатків закладу (пункт 3.15);

- керівник зобов`язаний забезпечити діяльність закладу відповідно до статуту та вимог законодавства (пункт 3.31);

- керівник зобов`язаний забезпечити охорону праці, дотримання законності та порядку (пункт 3.36);

- керівник повинен дотримуватися граничних сум витрат на придбання автомобілів, меблів, іншого обладнання, устаткування, мобільних телефонів, комп`ютерів, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2006 року №1673 «Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилення боротьби з корупцією та контролю за використанням державного майна і фінансових ресурсів», зокрема: установити, що підставою для розгляду питання про відповідність займаній посаді керівників або розірвання контракту з керівниками суб`єктів господарювання державного сектору економіки є недотримання ними фінансового та бюджетного законодавства, а також незабезпечення виконання в установлені строки законних вимог органів, яким надано право здійснення фінансового контролю (пункт 3.37).

З викладеного вбачається, що підставою для звільнення позивача з посади ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця є невиконання загальних пунктів контракту, які регулюють широке коло повноважень керівника вищого навчального закладу.

Відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

При цьому, відповідачамине надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у діях позивача порушень вищевказаних пунктів контракту.

Відсутність зазначених порушень в діях ОСОБА_1 також було підтверджене й висновком судового експерта Болоніної І.В.за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31 липня 2018 року №05/07-18.

Крім того, відсутність порушень ОСОБА_1 умов контракту встановлено у постановах Верховного Суду у справі №757/18790/18-ц від 03 квітня 2019 року, у справі №757/54290/18-цвід 13 жовтня 2021 року.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постановіВеликої Палати Верховного Суду у справі №452/970/17 від 29травня 2019 рокузроблено висновок, що способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу.

Беручи до уваги те, що позивача було звільнено з посади ректора з порушенням процедури, встановленої Законом України «Про вищу освіту», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з порушенням вимог трудового законодавства та порушенням прав останньої.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі на посаді ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18 січня 2019 року №4-о «Про звільнення ОСОБА_1 »:

п.1 «Визнати таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 08 січня 2019 року №1-о»;

п.2 «Вважати ОСОБА_1 поновленою на посаді ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця з 11 січня 2019 року»;

п.3 «Звільнити 18 січня 2019 року ОСОБА_1 з посади ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця за невиконання умов контракту (п.п. 3.12., 3.15., 3.31., 3.37.), відповідно до пп 6.2.3. пункту 6.2., пп. 6.3.2., 6.3.4., 6.3.5., 6.3.9. п. 6.3. контракту від 16 червня 2014 року №791, підпункту 3 пункту І Розділу ІІІ Статуту Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 27 липня 2016 року №771».

При цьому, предметом розгляду даної справи є, зокрема, законність звільнення позивача за невиконання умов контракту №791 від 16 червня 2014 року на підставі наказу МОЗ України від 08 січня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » №1-0 на виконання якого Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця 09 січня 2019 року було видано наказ №36-л «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Наказ Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 09 січня 2019 року №36-л «Про звільнення ОСОБА_1 » не скасовано, він є чинним.

Таким чином, в межах спірних правовідносин відповідно до статті 235 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання незаконним та скасування наказу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця «Про звільнення ОСОБА_1 » №36-л від 09 січня 2019 року та поновлення позивача на посаді, з якої її було звільнено.

Отже, посилання Національного медичного університету імені О.О. Богомольця в заяві про приєднання до апеляційної скарги Міністерства охорони здоров'я України на те, що позивач обрала неефективний спосіб захисту своїх прав колегія суддів вважає неприйнятним.

Колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції правильно застосовано положення статті 235 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Механізм обчислення середньої заробітної плати у випадку вимушеного прогулу визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку, визначено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач була звільнена з 08 січня 2019 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01грудня 2020 року по справі №757/54290/18-ц, в тому числі стягнуто з Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 жовтня 2018 року по 12 листопада 2019 року у розмірі 278511,87 грн.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом просила стягнути з Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2019 року по день ухвалення рішення судом.

Суд першої інстанції вірно врахував, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2019 року по 12 листопада 2019 року підлягає стягненню на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва по справі №757/54290/18-ц від 28 листопада 2019 року.

Таким чином, в межах даної справи стягнення заробітку за час вимушеного прогулу обліковується з наступного робочого дня, а саме: з 13 листопада 2019 року.

З довідки Національного медичного університету імені О.О. Богомольця № 120/5-414 від 05червня 2018 року вбачається, що заробітна плата позивача за грудень 2017 року становила 21129,98 грн., за січень 2018 року - 2069779 грн. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1020,19 грн.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулуза період з 13 листопада 2019 року по 08 грудня 2020 року у розмірі 274431,11 грн.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача Міністерства охорони здоров'я України на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000 грн., завданої незаконним звільненням.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваними наказами відповідачів порушено нормальний ритм життя позивача, позбавлено її можливості реалізовувати своє право на працю, остання змушена була звернутись до фахівців за правничою допомогою з метою захисту своїх прав у суді.

Судом першої інстанції було вірно зазначено, що хоча позовна вимога в частині визнання незаконним та скасування наказу МОЗ України №1-о від 08 січня 2019 року не підлягає задоволенню з огляду на існування іншого наказу МОЗ України, яким наказ МОЗ України №1-о від 08 січня 2019 року визнано таким, що втратив чинність, однак сам факт винесення наказу про звільнення позивача вже є порушенням її прав, що в свою чергу послугувало підставою для звернення до суду.

Отже сам факт визнання наказу МОЗ України від 08 січня 2019 року №1-о не чинним не відновлює становище, що існувало до його прийняття і не скасовує негативний вплив на життя позивача.

А відтак, суд першої інстанції враховуючи характер і тривалість страждань позивача, виходячи з засад виваженості та розумності обґрунтовано стягнув з відповідача Міністерства охорони здоров'я України на користь позивача 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Доводи апеляційної скарги відповідача Міністерства охорони здоров'я України про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту заподіяння позивачу матеріальної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між такою можливою шкодою і протиправними діями МОЗ України, колегія суддів відхиляє, оскільки підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було надано жодної оцінки тому, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року у справі №826/14303/18 залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року було задоволено заяви представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про забезпечення позову, зокрема зупинено дію наказу МОЗ України від 01 грудня 2018 року №48-о «Про звільнення ОСОБА_1 », колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, в ній позивачем оскаржуються накази: МОЗ України від 08 січня 2019 року №1-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та НМУ ім. О.О. Богомольця від 09 січня 2019 року №36-л «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Отже, посилання на інші судові справи, зокрема №826/14303/18, які не стосуються оскарження вказаних наказів, не мають правового значення при вирішенні даногоспору.

Доводи апеляційної скарги відповідача Міністерства охорони здоров`я України, до якої приєднався відповідач Національний медичний університет імені О.О. Богомольця не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Міністерства охорони здоров`я України, до якої приєднався відповідач Національний медичний університет імені О.О. Богомольця - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: