КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/14279/21

номер провадження: 22-ц/824/12169/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року у складі судді Ульяновської О.А., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бучанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального управління Міністерства юстиції (місто Київ), про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа: Бучанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального управління Міністерства юстиції (місто Київ).

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 за місцем її проживання у АДРЕСА_1 , яка є матір`ю заявника. Згідно з п.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Вказував, що 28 квітня 2014 року комунальний заклад «Севастопольське міське бюро судово-медичної експертизи» видало йому довідку про причину смерті №492, якою засвідчено смерть ОСОБА_2 через гостру серцеву недостатність, стенозуючий коронаросклероз, а 29 квітня 2014 року було зареєстровано її смерть у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Севастополі, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2014 року, актовий запис №511. Зазначав, що вказані документи було видано на тимчасово окупованій території України, а тому не визнаються Україною. Вказував, що необхідність встановлення факту смерті його матері йому необхідно для отримання державної допомоги на її поховання та прийняття спадщини.

З урахуванням наведенного, ОСОБА_1 просив встановити факт смерті на тимчасово окупованій території України - у місті Севастополі ОСОБА_2 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем її проживання у АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що подана до суду заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово-окупованій території відповідно до ст. 317 ЦПК України, проте суд першої інстанції, розглядаючи справу, помилково застосував положення п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України. Крім того, заяву було обґрунтовано тим, що смерть його матері сталася на тимчасово окупованій території України, а тому видані на цій території документи, недійсні на території України, унаслідок чого не створюють відповідних правових наслідків. Датою початку тимчасової окупації встановлено 20 лютого 2014 року, із цієї дати на території Автономної Республіки Крим заблоковано доступ до більшості реєстрів, у тому числі до реєстру актових записів. Вказує, що свідоцтво про смерть матері видано 28 квітня 2014 року на бланку українського зразка органом, який контрольований державою - окупантом.

Заінтересована особа: Бучанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального управління Міністерства юстиції (місто Київ) не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Заявник та заінтересована особа в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом шляхом надсилання судової повістки 21 жовтня 2020 року на їх офіційні електронні адреси, що містяться в матеріалах справи, які того ж дня були доставлені на їх електронні адреси (а.с.31-32).

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

За таких обставин, учасники справи вважаються належним чином повідомлені про розгляд справи.

23 жовтня 2021 року Бучанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального управління Міністерства юстиції (місто Київ) подав заяву від 22 жовтня 2021 року на електронну адресу Київського апеляційну суду, в якій просить розглядати справу без участі представника відділу.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішенням суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , місце проживання якої, відповідно до відомостей паспорта серії НОМЕР_2 , виданого 28 травня 2002 року Ленінським РВУМВС України в місті Севастополі, було зареєстроване у АДРЕСА_1 (а.с.7-9).

Відповідно до довідки про причину смерті, виданої 28 квітня 2014 року комунальним закладом «Севастопольське міське бюро судово-медичної експертизи», ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причина смерті: гостра серцева недостатність, стенозуючий коронаросклероз (а.с.9).

29 квітня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Севастополі видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 511, відповідно до якого ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті - місто Севастополь (а.с. 10).

Звертаючись з даною заявою, ОСОБА_1 обґрунтовував заяву необхідністю отримання свідоцтва про смерть для забезпечення прав та законних інтересів на території України.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що смерть ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в органах РАЦС на території України, про що свідчить свідоцтво про смерть, за актовим записом № 511. Будь-яких доказів, що відповідний запис не зберігся чи відмовлено в його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту, заявником до суду не надано.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ч.2 ст.293 ЦПК України).

Статтею 317 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, у редакції, чинній на час подачі заяви, Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у редакції, чинній на час подачі заяви, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у редакції, чинній на час подачі заяви, для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Встановлено, що мати заявника - ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Севастополі.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, у редакції, чинній на час подачі заяви, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист.

Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , актовий запис № 511, видане 29 квітня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Севастополі.

Зважаючи на те, що Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованою територією з 20 лютого 2014 року, то видані на цій території документи після вказаної дати є недійсними на території України, унаслідок чого не створюють відповідних правових наслідків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що смерть ОСОБА_2 зареєстрована в органах РАЦС на території України, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Відповідно до приписів ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Сукупність наданих заявником доказів свідчить про те, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Севастополі за місцем її проживання: АДРЕСА_1 , яке з 20 лютого 2014 року є тимчасово окупованою територією України.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово-окупованій території України - у місті Севастополі, є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бучанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального управління Міністерства юстиції (місто Київ) про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України - у місті Севастополі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: