ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 759/11628/14-ц

провадження № 61-7313св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом),

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк», в інтересах якого діє Васильченко Світлана Олександрівна, на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року, постановлену суддею Ігнатченко Н. В., та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовами

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову ПАТ «УкрСиббанк» вказувало, що 22 січня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк (далі - АКІБ) «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 13,40% річних строком до 22 січня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та

ОСОБА_2 уклали договір поруки № 174068 від 22 січня 2008 року, згідно з яким поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника.

Крім того, належне виконання договору про надання споживчого кредиту № від 22 січня 2008 року забезпечено укладеним банком з ОСОБА_3 договором іпотеки № 75484 від 22 січня 2008 року, за яким остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту на 24 лютого 2015 року за ним обліковується заборгованість за кредитом і процентами у розмірі

40 223,79 доларів США та пеня за несвоєчасне погашення цієї заборгованості у розмірі 83 318,08 грн, яку позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в солідарному порядку, а також у рахунок погашення якої звернути стягнення на предмет іпотеки.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до

ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що, укладаючи договір про надання споживчого кредиту № від 22 січня 2008 року, його сторони не визначити усіх істотних умов договору, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

ОСОБА_3 вважала, що, всупереч статті 18 Закону України «Про іпотеку», укладений нею та банком договір іпотеки № 75484 від 22 січня 2008 року не містить положень щодо змісту та розміру основного зобов`язання, строку і порядку його виконання та посилання на правочин, в якому встановлено основне зобов`язання. На думку позивача за зустрічним позовом, під час укладення вказаного договору іпотеки його сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, тому такий договір є неукладеним та підлягає визнанню недійсним за рішенням суду.

За таких обставин просила визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту № від 22 січня 2008 року та укладений на забезпечення його виконання договір іпотеки № 75484 від 22 січня 2008 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року, ухваленим у складі судді Коваль О. А., позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року у розмірі 40 223,79 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення становить 837 861,54 грн, та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом і процентами у розмірі 83 318,08 грн.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , шляхом її реалізації на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

Відстрочено виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з доведення його вимог належними і допустимими доказами. Місцевий суд зазначив, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо своєчасного внесення ануїтетних платежів відповідно до погодженого графіку утворилася заборгованість, а ОСОБА_2 не виконав обов`язку, покладеного договором поруки, тому вони несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Також місцевий суд вважав обґрунтованими позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відповідність положенням законодавства договору про надання споживчого кредиту № від 22 січня 2008 року та укладеного на забезпечення його виконання договору іпотеки № 75484 від 22 січня 2008 року. Суд зазначив, що ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного нею договору про надання споживчого кредиту № від 22 січня 2008 року, а

ОСОБА_1 дійсність цього договору не оспорює.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року апеляційні скарги ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 відхилено, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада

2015 року залишено без змін.

У грудні 2019 року ОСОБА_2 , який не був присутній під час апеляційного перегляду справи за апеляційними скаргами інших учасників справи, подав апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 25 травня 2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_2 пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року та відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою.

Задовольняючи клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що відповідач навів обставини, підтверджені наявними у справі доказами, які об`єктивно були непереборними, тобто не залежали від його волевиявлення, пов`язані з дійсно істотними перешкодами та труднощами, що унеможливили своєчасне оскарження рішення в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №

від 22 січня 2008 року і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнено з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 5 481 грн на відшкодування судового збору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором зобов`язання поручителя ОСОБА_2 припились на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки досудова вимога про дострокове повернення кредиту направлена поручителю 17 жовтня 2013 року, а з відповідним позовом до суду кредитор звернувся у липні 2014 року, тобто після спливу шестимісячного строку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2020 року представник ПАТ «УкрСиббанк» Васильченко С. О. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року та постанову цього ж суду від 11 березня 2020 року і направити справу до суду апеляційної інстанції на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня

2020 року у справі № 643/3381/14-ц (провадження № 61-1949св19),

від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження

№ 61-27658св18), від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) та від 18 березня 2020 року у справі № 303/7719/16-ц (провадження № 61-107св17); висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19).

Заявник вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про існування підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою, поданою через чотири з половиною роки після ухвалення оскаржуваного рішення. На думку заявника, саме по собі неотримання відповідачем копії рішення суду не свідчить про наявність труднощів чи непереборних обставин та не виправдовує таку тривалість пропуску строку.

Також заявник вказує на застосування апеляційним судом частини четвертої статті 559 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цієї статті, викладених у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 496/1095/16-ц (провадження № 61-26052св18) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19), від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18) та від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 17 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Підставою для відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19),

від 5 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19), від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18),

у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження

№ 61-37352сво18), у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року

у справі № 643/3381/14-ц (провадження № 61-1949св19), від 11 вересня

2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18),

від 18 березня 2020 року у справі № 303/7719/16-ц (провадження № 61-107св17), від 23 січня 2019 року у справі № 496/1095/16-ц (провадження № 61-26052св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 січня 2008 року

АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 13,40% річних строком до 22 січня 2018 року.

Позичальник зобов`язувався повертати кредит та проценти за користування ним шляхом щомісячного внесення на рахунок банку ануїтетних платежів

у розмірі 760 доларів США.

Пунктами 4.6, 5.3, 5.7 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником умов договору щодо своєчасного погашення тіла кредиту та процентів, банк має право дострокового стягнення всієї суми кредиту.

З пункту 12.1 договору про надання споживчого кредиту апеляційний суд встановив, що відповідно до вимог статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором

протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав

на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку; у випадку письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) від банку про дострокове повернення кредиту.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та

ОСОБА_2 уклали договір поруки № 174068 від 22 січня 2008 року, згідно з яким поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника.

Крім того, належне виконання договору про надання споживчого кредиту № від 22 січня 2008 року забезпечено укладеним банком з ОСОБА_3 договором іпотеки № 75484 від 22 січня 2008 року, за яким остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд встановив, що 17 жовтня 2013 року на виконання умов договору позивач за первісним позовом направив відповідачам письмові вимоги про повернення простроченої заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № від 22 січня 2008 року.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 222 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судом першої інстанції рішення від 17 жовтня 2016 року, копії повного рішення суду видаються особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення, особам, які брали участь у справі і були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення видаються копії судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин.

Особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді. Якщо судовим рішенням відповідачеві заборонено вчиняти певні дії, що потребуватиме вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами, копія такого судового рішення також надсилається цим органам та/або особам у строки та порядку, визначені цією статтею.

Згідно зі статтею 292 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша статті 294 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу).

Частиною третьою статті 354 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на момент подання апеляційної скарги, передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Виходячи з наведеної норми, слід дійти висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, крім виключних випадків, що чітко визначені.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на момент подання апеляційної скарги, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи - вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України

від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний висновок про застосування норми права у подібних відносинах міститься в постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 643/3381/14-ц (провадження № 61-1949св19), від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) та від 18 березня 2020 року

у справі № 303/7719/16-ц (провадження № 61-107св17).

Крім того, в постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) викладено висновок про те, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження».

У справі, що переглядається, з апеляційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року, до якої долучив заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_2 звернувся 21 грудня 2019 року.

В обґрунтування заяви про поновлення строку ОСОБА_2 вказував, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року він не отримував, а про існування цього рішення дізнався 12 грудня 2019 року - після арешту грошових коштів на його банківських рахунках.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку, поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду

міста Києва від 25 травня 2015 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Апеляційний суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження вказав, що відповідач навів обставини, підтверджені наявними у справі доказами, які об`єктивно були непереборними, тобто не залежали від його волевиявлення, пов`язані з дійсно істотними перешкодами та труднощами, що унеможливили своєчасне подання апеляційної скарги.

Проте будь-яких доказів на підтвердження обставин необізнаності про існування оскаржуваного рішення ОСОБА_2 не надав. Крім того, апеляційний суд не врахував, що в матеріалах справи міститься постанова про закінчення виконавчого провадження від 21 червня 2017 року ВП № 52525419 з підстав повного фактичного виконання виконавчого листа № 759/11625/14-ц, виданого Святошинським районним судом міста Києва 22 вересня 2016 року, про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 1 218 грн.

Апеляційний суд не перевірив вказані обставини, які можуть свідчити про обізнаність ОСОБА_2 щодо ухвалення оскаржуваного ним рішення суду першої інстанції раніше дати, зазначеної ним у заяві про поновлення строку.

Разом з цим, апеляційний суд не навів належних мотивів, за яких вважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, тривалістю більше чотирьох років, поважними. Сама по собі вказівка про наявність підстав для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу та відповідну заяву, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. За таких обставин апеляційний суд передчасно поновив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкрив апеляційне провадження.

Вказане порушення норм процесуального права є підставою для скасування ухвали про відкриття апеляційного провадження та постанови апеляційного суду, направлення справи для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Тому колегія суддів іншим доводам касаційної скарги оцінки не надає.

За таких обставин ухвала Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року постановлена без урахування висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 643/3381/14-ц (провадження № 61-1949св19), від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) та від 18 березня 2020 року у справі № 303/7719/16-ц (провадження № 61-107св17).

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про невідповідність висновку апеляційного суду при постановленні ухвали від 27 грудня 2019 року висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18) та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19), оскільки у вказаних справах, що переглядались касаційним судом, з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку зверталась особа, яка не брала участі у справі. У даній справі рішення суду оскаржено учасником справи, тому правовідносини не є подібними з тими, що виникли у справах № 204/2113/14-ц та № 2-1678/05.

Враховуючи висновок касаційного суду про скасування ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, що є підставою для скасування постанови, прийнятої у відкритому цією ухвалою провадженні, колегія суддів не вбачає підстав для перевірки висновків апеляційного суду при прийнятті цієї постанови на відповідність висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду

від 23 січня 2019 року у справі № 496/1095/16-ц (провадження № 61-26052св18) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19), від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18) та від 13 червня 2018 року

у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 27 грудня 2019 року суддя Київського апеляційного суду Ігнатченко Н. В. одноособово відкрила апеляційне провадження у вказаній справі.

У пункті 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року

у справі № 263/4637/18 (провадження № 14-126цс20) зазначено, що за змістом частини шостої статті 357 ЦПК України на стадії відкриття апеляційного провадження суддя-доповідач одноособово може вирішити лише питання залишення апеляційної скарги без руху. Питання щодо повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті та відкриття апеляційного провадження вирішує суд апеляційної інстанції. Його склад визначений у частині третій статті 34 ЦПК України, що міститься у Главі 3 розділу І «Загальні положення» ЦПК України. Згідно з приписом вказаної частини перегляд в апеляційному порядку рішень судів першої інстанції здійснює колегія суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів.

Таким чином, суддя апеляційної інстанції помилково постановив одноособово ухвалу від 27 грудня 2019 року про відкриття апеляційного провадження, що призвело до порушення правил щодо складу суду, а тому вказана ухвала не може вважатися законною та обґрунтованою, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права, що також є підставою для її скасування та направлення справи до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 1 вересня 2021 року у справі № 761/24136/15 (провадження № 61-6478св21) та від 6 жовтня 2021 року у справі

№ 755/1861/19-ц (провадження № 61-8762св21).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про те, що ухвала Київського апеляційного суду

від 27 грудня 2019 року про відкриття апеляційного провадження у справі та постанова цього ж суду від 11 березня 2020 року ухвалені з порушенням норм процесуального права є обґрунтованими, що є підставою для їх скасування та направлення справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами судом, який ухвалює остаточне рішення по суті вирішення спору.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк», в інтересах якого діє Васильченко Світлана Олександрівна, задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук