ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7941/21 Справа № 202/939/18 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2019 року по справі за позовною заявою акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства Альфа-Банк, треті особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 02 лютого 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою 12,85 % річних на строк до 01 лютого 2022 року.

Згідно з додатковою угодою до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 02 лютого 2007 року, укладеною між сторонами 11 липня 2007 року, ліміт заборгованості збільшено до 40 400 доларів США зі сплатою 13,5 % річних.

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов?язань між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 02 лютого 2007 року укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що боржник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість по сплаті кредиту у розмірі 105 718,64 доларів США.

Оскільки ОСОБА_2 умови кредитного договору не виконуються, позивач має право вимагати дострокового виконання боржником умов кредитного договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі № 0417/16557/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна таким, що належить до спільної сумісної власності, та визнання права власності, визнано квартиру АДРЕСА_1 ) спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ) по Ѕ частині за кожним.

Враховуючи вищевказане, ПАТ «Укрсоцбанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 ) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 02 лютого 2007 року шляхом проведення прилюдних торгів на підставі Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності, у розмірі 460 772 грн.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання договору іпотеки недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що квартира, яка є предметом іпотеки, є спільним сумісним майном подружжя, а також в ній проживає донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки на час укладення спірного договору іпотеки, предметом якого є квартира, в квартирі проживала малолітня дитина, то на укладення такого правочину необхідний був дозвіл відповідного органу опіки та піклування. Проте такий дозвіл органу опіки та піклування не отримувався.

Крім того ОСОБА_1 зазначала, що вона також не надавала згоду на розпорядження спільним майном подружжя шляхом укладення договору іпотеки.

Позивач вказувала, що при укладенні спірного правочину порушено її права, а також права та інтереси дитини на користування житлом.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним іпотечний договір від 02 лютого 2007 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2019 року позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 02 лютого 2007 року, яка станом на 06 вересня 2017 року складає 105 718,64 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 (до перейменування місто Дніпропетровськ) шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності, у розмірі 460 772 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку та задовольнити її зустрічні позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що договір іпотеки є недійсним, оскільки грубим чином порушує права дитини, нотаріус під час посвідчення договору іпотеки був зобов`язаний вимагати відповідний дозвіл органу опіки та піклування та вона також не надавала згоду на розпорядження спільним майном подружжя шляхом укладення договору іпотеки, що порушує її права.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до виниклих правовідносин підлягає застосування ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, а тому у задоволенні позовних вимог банку слід відмовити.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2004 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с. 87-88, т. 1).

01 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 01 вересня 2006 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а. с. 134, т. 1).

02 лютого 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/32-7, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпечення повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США в межах максимального ліміту заборгованості зі сплатою 12,85 % річних та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 01 лютого 2022 року.

11 липня 2007 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, за умовами якої максимальний ліміт заборгованості встановлений у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних.

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов?язань між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 02 лютого 2007 року укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.4.1 іпотечного договору передбачено, що предмет іпотеки є власністю іпотекодавця.

Відповідно до пункту 1.12 іпотечного договору сторони погодилися, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки.

Згідно з пунктом 1.7 іпотечного договору іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому порядку.

Пунктом 2.1.9 іпотечного договору передбачено, що всі зміни до складу фізичних осіб, що будуть зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки за цим договором, проводити лише з дозволу іпотекодержателя.

11 липня 2007 року укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 02 лютого 2007 року, згідно з умовами якого за взаємною згодою сторін цього договору, вартість предмета іпотеки становить 252 500 грн, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України (далі НБУ) на день укладення цього договору, складає еквівалент 50 000 доларів США.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 13420586 від 01 лютого 2007 року власником квартири АДРЕСА_1 ) є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2004 року.

Згідно з витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек № 11110508 від 02 лютого 2007 року на квартиру АДРЕСА_1 ) накладено обтяження приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О. М. на підставі іпотечного договору № 68 від 02 лютого 2007 року, реєстровий № 267.

Згідно із заявою ОСОБА_2 , поданою 02 лютого 2007 року приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О. М., квартира АДРЕСА_1 ) належить йому на праві особистої приватної власності.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості квартири від 02 листопада 2017 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 ) складає 460 772 грн.

У порушення умов договору, позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 06 вересня 2017 року наявна заборгованість у розмірі 105 718, 64 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 37 362, 15 доларів США, заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 46 071, 38 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 10 317, 15 доларів США, пені за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 11 967, 96 доларів США.

27 вересня 2017 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до ОСОБА_2 з вимогою про усунення порушень умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, а саме сплати у тридцятиденний строк заборгованості по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку.

Проте, вимога залишена без задоволення, заборгованість не погашена.

Крім того, заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі № 0417/16557/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна таким, що належить до спільної сумісної власності, та визнання права власності визнано квартиру АДРЕСА_1 ) спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ) по Ѕ частині за кожним.

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 31 жовтня 2006 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою 05 лютого 2018 року Головою Об?єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку «Слобожанський 8/4» (далі ОСББ «Слобожанський 8/4»), в квартирі АДРЕСА_1 ) зареєстровані: ОСОБА_2 (з 02 червня 2005 року); ОСОБА_1 (з 01 грудня 2005 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (з 10 березня 2011 року).

В анкеті позичальника від 26 січня 2007 року ОСОБА_2 зазначив, що утриманці в нього відсутні, мешкає з дружиною ОСОБА_1 .

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , наданої банку, остання надала свою згоду на одержання її чоловіком ОСОБА_2 кредиту у розмірі 20 000 доларів США із сплатою процентів за користування, комісій, можливої неустойки. Наслідки, які можуть мати місце в разі невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, їй відомі.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки боржником ОСОБА_2 порушено умови кредитного договору у зв`язку з чим наявна заборгованість по сплаті кредитних коштів, тому вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та доведеними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що батьки зловживали своїми правами законних представників дитини, що не може бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки, а може спричинити інші передбачені чинним законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 177 Сімейного кодексу України (далі СК України) (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

У постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред?явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

При цьому, згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім?ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 10 липня 2017 року у справі № 6-1002цс17, постановах Верховного Суду: від 17 червня 2020 року у справі № 727/5978/14-ц (провадження № 61-38141св18), від 20 травня 2020 року у справі № 760/15341/16-ц (провадження № 61-48978св18).

Таким чином, дійсно неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору іпотеки, посилалася також на інші підстави для задоволення позову. Так, зокрема, вказувала, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні договору іпотеки відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» вимагалася нотаріально засвідчена її згода як співвласника майна. Проте такої згоди вона не надавала, що в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі від № 0417/16557/2012, квартиру АДРЕСА_1 ) визнано спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ) по Ѕ частині за кожним.

Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції не надав оцінки підставам зустрічного позову щодо визнання недійсним договору іпотеки та наданим нею доказам (визнання квартири спільним сумісним майном її та ОСОБА_2 ) на підтвердження доводів ненадання нею згоди на укладення спірного правочину, що свідчить про його недійсність.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви ОСОБА_1 , наданої банку, остання надала свою згоду на одержання її чоловіком ОСОБА_2 кредиту у розмірі 20 000 доларів США із сплатою процентів за користування, комісій, можливої неустойки. Наслідки, які можуть мати місце в разі невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, їй відомі.

Проте, доказів щодо надання ОСОБА_1 згоди на укладення її чоловіком з банком саме договору іпотеки щодо їх спільної квартири, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, банком не надано.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, другою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

У постанові Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформульовано висновок, відповідно до якого відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги закону, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати договір іпотеки недійсним з вищенаведених підстав.

Щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне.

Під час розгляду справи судом першої інстанції АТ «Альфа-Банк» заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції вважав, що факт обізнаності позивачки за зустрічним позовом про наявність оскаржуваного договору іпотеки з 02 лютого 2007 року підтверджується її власною заявою, наданою банку, якою остання надала згоду на одержання її чоловіком ОСОБА_2 кредиту у розмірі 20 000 доларів США із сплатою процентів за користування, комісій, можливої неустойки.

Проте, такий висновок суду є передчасним.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 02 лютого 2007 року звернувся до банку з метою отримання кредиту, згоду на отримання якого надавала ОСОБА_1 , проте про існування іпотечного договору, предметом якого була їх спільна з чоловіком квартира не знала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що про існування спірного договору іпотеки вона дізналася лише у 2017 році під час реєстрації рішення суду про поділ майна.

Доказів іншого суду апеляційної інстанції не надано.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами ОСОБА_1 почався з 2017 року, а позов нею подано 31 липня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Крім того, згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов?язання може забезпечуватися заставою (іпотекою).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов?язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов?язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов?язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов?язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов?язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України). Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

АТ «Альфа-Банк» (як правонаступник позивача) звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Між тим, враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, а вимоги первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки є взаємовиключними, у їх задоволенні слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що до виниклих правовідносин підлягає застосування ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, а тому у задоволенні позовних вимог банку слід відмовити, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не мають значення у разі відмови у задоволенні позовних вимог банку.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі обставини справи не встановив, належним чином не перевірив дотримання усіх вимог закону під час укладення іпотечного договору, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог первісного позову та про задоволення позовних вимог зустрічного позову.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,задовольнити. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2019 року, скасувати. У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити. Позовні вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства Альфа-Банк, треті особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання договору іпотеки недійсним, задовольнити. Визнати недійсним іпотечний договір №68 від 02 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Хомич О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 267.

Водночас, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з акціонерного товариства Альфа-Банк на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 368,00 грн. сплаченого за подання апеляційної скарги, та стягнути з акціонерного товариства Альфа-Банк на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 25 953,57 грн., які складаються з 705 грн. - судовий збір у суді першої інстанції, 10 364,57 грн + 1060 грн. - судовий збір у суді апеляційної інстанції, 13 824 грн. - судовий збір у суді касаційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Позовні вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства Альфа-Банк, треті особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання договору іпотеки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір №68 від 02 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Хомич О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 267.

Стягнути з акціонерного товариства Альфа-Банк на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 368,00 грн.

Стягнути з акціонерного товариства Альфа-Банк на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 25 953,57 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

О.В. Свистунова

І.Ю. Ткаченко