Справа №265/6539/21
Провадження №2/265/1512/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Дрьомовій О. В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду справу № 265/6539/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухомість,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Мацегора К. Ф. ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Харитонової Г. Л. , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що з 5 липня 1996 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який був розірваний 22 серпня 2009 року. Під час шлюбу подружжям було за біржовим контрактом 4 грудня 1997 року придбано за 5790 грн. житловий будинок АДРЕСА_1 , який був оформлений на відповідача. Натомість вказана нерухомість була придбана за рахунок особистих коштів позивачки, оскільки до реєстрації шлюбу із відповідачем їй належала трикімнатна кв. АДРЕСА_2 , яку вона продала за 6100 грн. 25 вересня 1997 року, а на виручені кошти придбала спірний будинок. При цьому відповідач не надавав особистих коштів на придбання будинку АДРЕСА_1 . Оскільки про порушення свого права на будинок вона дізналась лише два роки потому через виникнення неприязних стосунків із відповідачем, що змусило її переїхати зі спірного будинку мешкати на іншу адресу, то просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із поданим позовом ОСОБА_2 подав відзив, де вказував, що позивачем не була спростована презумпція спільної власності сторін на будинок АДРЕСА_1 , як колишнього подружжя, оскільки не довела, що саме гроші від продажу кв. АДРЕСА_2 були використані на придбання спірного будинку. Зауважував, що саме його кошти були використані на придбання буд. АДРЕСА_1 , оскільки він отримав у вересні 1995 року компенсацію за шкоду, спричинену здоров`ю через професійне захворювання від ВАТ «Маркохім» в еквіваленті 4840 доларів США. Крім того рішенням суду від 27 березня 2013 року за ним було визнано право власності на буд. АДРЕСА_1 . Таким чином погоджувався визнати за позивачкою право власності на половину спірного житла.

Від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, де остання вказувала, що відповідача не довів отримання ним розміру компенсацію за шкоду, спричинену здоров`ю внаслідок профзахворювання. Додавала, що таку компенсацію відповідач отримав за час перебування у іншому шлюбі. При цьому вона взагалі не була обізнана про існування таких грошей у ОСОБА_2 . Натомість, вказувала, що проміжок часу між продажу нею кв. АДРЕСА_2 та купівлею буд. АДРЕСА_1 був зумовлений тим, що вона чекала допоки продавець такого будинку оформить на нього правовстановлюючі документи, що відбулось 26 листопада 1997 року. Однак, не заперечувала факту, що вирішила жити зі своїм чоловіком, ОСОБА_2 у будинку, тому продала свою квартиру та придбала спірне житло.

Відповідачем, ОСОБА_2 , суду було подано клопотання про застосування до вимог ОСОБА_1 строків позовної давності, відмовивши з цих підстав у задоволенні позову.

Також від ОСОБА_1 надійшло клопотання про поновлення строку для подання позову до суду про визнання за нею права особистої приватної власності на буд. АДРЕСА_1 , де позивачка вказувала, що вона не пропустила такий строк, оскільки про порушення свого права власності вона дізналась лише два роки потому через виникнення неприязних стосунків із відповідачем, що змусило її переїхати зі спірного будинку до іншого житла.

У судовому засіданні, ОСОБА_1 , підтримуючи свої вимоги у повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні тим, що викладену в її заявах по суті, вказуючи при цьому, що до укладення із відповідачем шлюбу вони разом не мешкали, однак після розірвання шлюбу продовжували жити разом в буд. АДРЕСА_1 . Підтверджувала, що з її згоди відповідач подавав позов у 2013 році для визнання дійним біржового контракту, за яким був придбаний такий будинок. Натомість, про претензія відповідача на спірний будинок вона дізналась у серпні 2019 року, коли запропонувала йому поділити його на дві рівні частини, проти чого ОСОБА_2 заперечував, вважаючи будинок своїм. У 2020 році вона була змушена переїхати жити на іншу адресу, бо з відповідачем виникли неприязні стосунки через незгоду ОСОБА_2 провести поділ такого будинку. Визнавала, що буд. АДРЕСА_1 був придбаний для проживання подружжя сторін, тому оформила документи на будинок на свого чоловіка, ОСОБА_2 , бо довіряла відповідачу. Просила задовольнити позов повністю.

Представник позивачки, адвокат Мацегора К. Ф., підтримуючи вимоги ОСОБА_1 , просила суд задовольнити позов повністю.

Відповідач, ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення позовних вимог та підтримуючи поданий ним відзив, вказував, що він мешкав разом із позивачкою ще до офіційного укладення між ними шлюбу з листопада 1995 року. Зазначав, що кв. АДРЕСА_2 позивачка обмінювала вже під час його фактичних шлюбних відносин із нею. Придбання буд. АДРЕСА_1 було спільним рішення його та позивачки, як подружжя. При цьому він із ОСОБА_1 домовився, що вкладе свої кошти, отримані від компенсації по профзахворюванню, у придбання спірного будинку, в пошуку якого він приймав активну участь, бо разом із позивачкою займався пошуком будинку та особисто віддавав свої гроші за спірний будинок продавцю під час укладення біржового контракту. Додавав, що після розлучення із ОСОБА_1 він залишився мешкати зі нею разом по АДРЕСА_1 та розмов про поділ будинку не було. Крім того у 2013 році зі згоди ОСОБА_1 за ним було визнано право власності у цілому на спірний будинок за рішенням суду, проти чого позивачка не заперечувала. Визнавав при цьому, що кв. АДРЕСА_2 була позивачкою продана для придбання їх подружжям буд. АДРЕСА_1 , тому не заперечував проти проведення поділу між сторонами спірного житла порівну.

Представник відповідача, адвокат Харитонова Г. Л., підтримуючи відзив ОСОБА_2 , просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає поданий ОСОБА_1 позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Судом було встановлено факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 5 липня 196 року до 22 серпня 2009 року, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 161, а також свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 263 (а. с. 4, 5).

Факт набуття ОСОБА_2 за 5790 грн. у період шлюбу із ОСОБА_1 у власність житлового будинку АДРЕСА_1 (загальна площа 46,4 кв. м., житлова площа 21,6 кв. м), до складу якого входять житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б-1, вбиральня літ. В-1, огорожа літ. 1, підтверджується копіями: біржового контракту № ВР-149 від 4 грудня 1997 року, оформленого на Азовській універсальній товарній біржі; рішення від 27 березня 2014 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, яке набуло чинності 8 квітня 2014 року, про визнання дійсним договору купівлі-продажу буд. АДРЕСА_1 від 4 грудня 1997 року, оформленим біржовим контрактом № ВР-149, та визнання за ОСОБА_2 права власності на буд. АДРЕСА_1 ; а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2015 року, яким визначено, що до складу буд. АДРЕСА_1 входить житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б-1, вбиральня літ. В-1, огорожа літ. 1 (а. с. 7, 8, 30).

Суд зазначає, що продавець буд. АДРЕСА_1 набула права власності на таку нерухомість 26 листопада 1997 року, тобто незадовго до оформлення біржового контракту № ВР-149 від 4 грудня 1997 року.

В той же час суд встановив, що ОСОБА_1 за 6100 грн. у період шлюбу із ОСОБА_2 продала належну їй кв. АДРЕСА_2 (загальна площа 52,7 кв. м., житлова площа 36,5 кв. м), що підтверджується копією біржового контракту № КР-47 від 25 вересня 1997 року, оформленого на Азовській універсальній товарній біржі (а. с. 6).

Наявність у ОСОБА_2 внаслідок професійного захворювання діагнозу хронічний обструктивний бронхіт з астматичними компонентом, емфізема легень першої стадії, легенева недостатність 1-2 ступеня підтверджується висновком № 6568 Обласної клінічної лікарні профзахворювань від 7 березня 1995 року (а. с. 49).

Факт звільнення ОСОБА_2 з роботи з ВАТ «Маркохім» 18 серпня 1995 року на пенсію внаслідок отримання 2 групи інвалідності підтверджується копією трудової книжки відповідача (а. с. 47-48).

Отримання ОСОБА_2 щомісячних виплат в рахунок спричиненого шкоди здоров`ю підтверджується наказом № 604/к від 23 серпня 2000 року ВАТ «Маркохім» (а. с. 50).

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч. 2 ст. 60 СК вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином за загальним правилом, що слідує з наведених правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

В той же час, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. 1 «Прикінцевих положень» СК вбачається, що СК набув чинності з 1 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірне нерухоме майно придбано подружжям сторін до 2004 року, тобто до набрання чинності СК, внаслідок чого при вирішенні справи підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Так за ч. 1, 2 ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 23 КпШС майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На підставі ст. 24 КпШС, яка визначає, що є роздільним майном подружжя, вбачається, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Однак, суд зазначає, що вказана норма не передбачає набуття у особисту приватну власність одним з подружжя майна придбаного за договором купівлі-продажу під час шлюбу.

Натомість, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції на момент придбання буд. АДРЕСА_1 ), вбачається, що якщо один із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Отже, мова йде лише про врахування вкладення одного з подружжя у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження, при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності, а не про визнання такого майна особистою власністю одного з подружжя.

Також відповідно до ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічно за ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до п. 24 Постанови № 11 не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, з наведених норм права вбачається презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (зокрема, житловий будинок) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд зауважує, що конструкція як ст. 22 КпШС, так й ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте.

Тому в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Таким чином суд на підставі встановлених обставин справи зазначає, що той факт, що спірний будинок був придбаний в нетривалий проміжок часу після продажу позивачкою кв. АДРЕСА_2 , яка на праві особистої власності їй належала, тобто з 25 вересня 1997 року до 4 грудня 1997 року, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя сторін, оскільки належних доказів, що саме гроші від продажу належної ОСОБА_1 нерухомості були витрачені на придбання подружжям сторін буд. АДРЕСА_1 , позивачкою суду не було надано.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року по справі № 334/9028/15-ц.

У цьому сенсі суд врахував, що договір купівлі-продажу буд. АДРЕСА_1 був оформлений саме на відповідача, ОСОБА_2 , зі згоди дружини останнього, ОСОБА_1 , яка протягом усього цього часу з моменту придбання такої нерухомості не ставила питання про визнання за собою одноособово права власності на такий будинок, навіть у 2019 році, коли між сторонами по справі виник спір щодо поділу будинку між ними, бо погоджувалась на визнання за нею права власності на половину такого житла.

Крім того суд зауважує, що розрив у часі між продажем позивачкою належної їй квартири 25 вересня 1997 року та придбанням спірного житлового будинку 4 грудня 1997 року, свідчить про недоведеність, що саме виручені від продажу квартири ОСОБА_1 гроші були використані на придбання погруддям сторін буд. АДРЕСА_1 .

Аналогічним чином суд відхиляє посилання відповідача в частині того, що саме його особисті кошти, отримані внаслідок виплати йому компенсації через професійне захворювання, були використані на придбання буд. АДРЕСА_1 , оскільки надані суду ОСОБА_2 докази не спростовують належності такого майна до спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін.

Суд також не приймає посилання відповідача про те, що ОСОБА_1 визнавала право особистої приватної власності ОСОБА_2 на спірний будинок внаслідок підписання нею спільної позовної заяви до суду, за якою судом було ухвалено рішення від 27 березня 2014 року, яким визнано за відповідачем право власності на буд. АДРЕСА_1 , оскільки таким рішення усувалась відсутність нотаріального посвідчення біржового контракту № ВР-149 від 4 грудня 1997 року, а не вирішувалось питання права власності на такий будинок, оскільки було підтверджено лише правомірність його набуття відповідачем.

Натомість, суд, навпаки, вважає, що підписання позову ОСОБА_2 також й ОСОБА_1 , яка вже розлучилась офіційно із відповідачем на той час, однак продовжувала із ним мешкати разом, про визнання права власності за ОСОБА_2 на буд. АДРЕСА_1 , свідчить про дотримання сторонами положень ст. 23 КпШС та ст. 65 СК щодо розпорядження за спільною згодою майном, нажитим ними за час шлюбу.

При цьому в судовому засіданні сторони визнавали, що придбавали будинок цілеспрямовано для проживання у ньому як подружжя, та це було їх спільне рішення вкласти гроші у такий будинок.

Крім того за встановленими обставинами справи суд зауважує, що до продажу кв. АДРЕСА_2 та оформлення купівлі-продажу буд. АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були зареєстровані разом в кв. АДРЕСА_2 , яка належала позивачці, що підтверджується копіями біржових контрактів № ВР-149 та № КР-47.

Отже, суд дійшов переконання, що спірне нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 22 КпШС та ст. 60 СК, є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як колишнього подружжя, оскільки набуто ними спільно за час їх перебування в шлюбі.

Відповідно до п. 15 Постанови № 11 початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Таким чином суд вважає слушними посилання ОСОБА_1 на те, що строки звернення до суду із позовом не були нею пропущені, оскільки після розірвання шлюбу між сторонами у 2009 році вони продовжили мешкати разом та лише у 2019 році у них виник спір щодо проведення поділу буд. АДРЕСА_1 .

Отже, зважаючи на викладене вмотивування та керуючись наведеними у рішенні висновками, суд вважає, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку буд. АДРЕСА_1 , як об`єкта права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін.

При цьому суд не бере до уваги відомості щодо складу нерухомого майна по АДРЕСА_1 , вказані у технічному паспорті на такий будинок від 17 травня 2021 року, оскільки він не відповідає правовстановлюючим документам на такий будинок на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК з ОСОБА_2 на користь позивачки підлягає стягненню 50% витрат ОСОБА_1 з оплати судового збору при зверненні до суду із таким позовом, тобто в сумі 462,50 грн. (925 / 2 = 462,50).

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухомість - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 (загальна площа 46,4 кв. м., житлова площа 21,6 кв. м), який складається з житлового будинку літ. А-1, літньої кухні літ. Б-1, вбиральні літ. В-1, огорожі літ. 1.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 462,50 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 2 грудня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Суддя