Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 725/1717/21-ц

провадження № 61-13086св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкти оскарження: державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Кирстюк Дмитро Іванович, начальник Другого відділу державної виконавчої службу у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Бушкевич Андрій Вітольдович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 червня 2021 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність та неправомірні дії старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Кирстюка Д. І. (далі - старший державний виконавець Кирстюк Д. І.) та начальника Другого відділу державної виконавчої службу у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Бушкевича А. В. та скасування постанови.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що постановою старшого державного виконавця Кирстюка Д. І. від 16 травня 2019 року прийнято виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1194/08, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 16 644,09 грн, моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн. Також постановою старшого державного виконавця Кирстюка Д. І. від 24 жовтня 2019 року виконавчий лист № 2-1194/08 повернуто стягувачу з підстав не виявлення боржника протягом року з дня оголошення розшуку, передбачених пунктом 7 частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Внаслідок нездійснення начальником Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Бушкевичем А. В. контролю за діями державного виконавця порушено вимоги статей 18 та 36 Закону України «Про виконавче провадження», не здійснено заходи примусового виконання в повному обсязі.

Крім того, відсутні відомості про виконання ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2013 року про оголошення розшуку боржника, повторного звернення державного виконавця до суду щодо оголошення розшуку боржника, не встановлення фактичного місцезнаходження боржника та майна.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати оскаржувані дії та бездіяльність старшого державного виконавця Кирстюка Д. І. та начальника другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Бушкевича А. В. неправомірними; постанову старшого державного виконавця Кирстюка Д. І. від 24 жовтня 2019 року у виконавчому провадженні № 47535136 скасувати та відновити виконання.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 травня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що при виконанні виконавчого провадження № 47535136 ні ОСОБА_1 , ні його представник не надали державному виконавцю жодного звернення чи іншої інформації про майно боржника, на яке можливо звернути стягнення, також на прохання надати ідентифікаційний код боржника стягувач вимогу державного виконавця не виконав. На адресу відділу від стягувача чи його представника не надійшло жодного звернення щодо дій чи бездіяльності державного виконавця в порядку статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 23 червня 2021 року ухвалу суду першої інстанції скасовано. Скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано бездіяльність старшого державного виконавця Кирстюка Д. І. та начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Бушкевича А. В. неправомірними. Постанову старшого державного виконавця другого Кирстюка Д. І. від 24 жовтня 2019 року у виконавчому провадженні № 47535136 скасовано.

Задовольняючи скаргу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що всупереч частини восьмої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем здійснено перевірку майнового стану боржника одноразово. У матеріалах справи відсутній акт державного виконавця про те, що боржник чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Додатковою постановою Чернівецького апеляційного суду від 04 серпня 2021 року стягнуто з Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 судові витрати з сплати судового збору в сумі 454,00 грн.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У серпні 2021 року Другим відділом державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подано до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 червня 2021 року, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі посилається на те, що у виконавчому провадженні неможливо ідентифікувати боржника. Судом зазначено, що у матеріалах справи відсутній акт державного виконавця про те, що боржник чи транспорті засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку. Проте постанова про повернення виконавчого документа винесена на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова, якою оголошено в розшук транспортний засіб ЗA3 DAEWOO з номерним знаком НОМЕР_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 , є постановою з іншого виконавчого провадження № 56751815 та відноситься до боржника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок помилки суду у виконавчому листі особи боржника не існує.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу у якому зазначив, що на відміну від суду першої інстанції апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення для справи, з`ясував юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, шкідливість, протиправність бездіяльності для інтересів заінтересованої особи, застосував норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції - зміні.

Обставини, встановлені судами

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 серпня 2008 року у справі № 2-1194/09 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 16 644,09 грн, та 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 18 квітня 2007 року біля 23 год 55 хв у с. Оршівці Кіцманського району Чернівецької області, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки ЗАЗ-ДЕО державний номер НОМЕР_2 , на перехресті, виїжджаючи із другорядної дороги на головну дорогу сполученням «Снятин-Чернівці», в порушення пункту 16.11 Правил дорожнього руху України, не дав дорогу автомобілю марки Ауді-100 державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі в напрямку м. Чернівці, внаслідок чого відбулось зіткнення зазначених транспортних засобів.

13 жовтня 2008 року Першотравнем районним судом м. Чернівці виданий виконавчий лист № 2-1194/08.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа неодноразово перебувало на примусовому виконанні в органах примусового виконання рішень.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2013 року за поданням державного виконавця, оголошено розшук боржника ОСОБА_2 , а виконавче провадження зупинено до розшуку боржника.

Постановою старшого державного виконавця Кирстюка Д. І. від 16 травня 2019 року прийнято виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1194/08, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 16 644,09 грн, та 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

У постанові особа боржника вказана як ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Постановою старшого державного виконавця Кирстюка Д. І. від 24 жовтня 2019 року виконавчий лист № 2-1194/08, виданий Першотравневим районним судом м. Чернівці, повернуто стягувачу з підстав не виявлення боржника протягом року з дня оголошення розшуку, передбачених пунктом 7 частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

У вказаній постанові зазначено, що боржник за вказаною у виконавчому документі адресою не проживає, згідно з повідомленням ГУДМС УДМС України в Чернівецькій області боржник прописаний за адресою: АДРЕСА_2 , проте за вказаною адресою розташована Громадська організація «Народна допомога», майно на яке можливо було б звернути стягнення під час перевірки не виявлено, згідно з відповіддю з Державної податкової служби України у боржника відсутні відкриті в банківських установах рахунки. Виходячи з відповіді Пенсійного фонду України, інформація про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи та про осіб-боржників, які отримують пенсію відсутня, нерухомого майна та транспортних засобів належних боржнику на праві власності не зареєстровано. Державним виконавцем в ГУДФС Чернівецької області надісланий лист про отримання коду боржника, листом з ГУДФС Чернівецької області відмовлено в отримані коду, державним виконавцем винесена постанова про арешт кошів боржника, яка направлена в банківські установи для виконання, проте рахунки боржника в банківських установах відсутні, боржник не виявлений протягом року з дня оголошення розшуку, згідно з виконавчим документом боржник проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаною адресою розташований Притулок для дітей служби у справах дітей Чернівецької обласної державної адміністрації, іншого майна на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

З наданих суду документів убачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня. У Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про зміну імені відсутня. У Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про шлюб відсутня. У Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про розірвання шлюбу відсутня. У Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про смерть відсутня.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , розташований Притулок для дітей служби у справах дітей Чернівецької обласної державної адміністрації.

З матеріалів справи убачається, що Шевченківський відділ ДВС Чернівецького МУЮ звертався із запитами до Садгірського РВ УМВС України у Чернівецькій області з проханням надати інформацію щодо місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за повідомленням представника стягувача 18 листопада 1971 року був фігурантом у кримінальному провадженні, зареєстрованому у журналі єдиного обліку Садгірського РВ УМВС України в Чернівецькій області № 2750, а 03 квітня 2014 року проходив як учасник події порушення ПДР (а. с. 106, 109). Відповідей на ці запити матеріали цивільної справи не містять.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , виходив із того, що примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження»заходів щодо примусового виконання рішень, державний виконавець діяв з порушенням вказаного Закону, при цьому прийняв неправомірне рішення про повернення виконавчого листа № 2-1194/08, яке повинно бути виконане.

В повній мірі Верховний Суд не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції Українисудові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) вказав, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIIIзмін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статті 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Частиною першою статті 18 ЦПК Українивизначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК Україниі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до статті 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Нормою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Державний виконавець, повертаючи виконавчий лист стягувачу, виходив із того, що боржник чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Підставами для задоволення скарги ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції вказав відсутність у матеріалах справи: доказів здійснення державним виконавцем перевірок майнового стану боржника з періодичністю, встановленою частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»; акта державного виконавця про те, що боржник чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Разом з тим такі висновки суду апеляційної інстанції є необґрунтованими.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт: 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі).

Виходячи з вимог вказаної статті, державний виконавець не складає акт у разі повернення виконавчого документа на підставі пункту сьомого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, висновки апеляційного суду щодо порушення державним виконавцем вимог закону щодо складання такого акта, є помилковими.

Згідно з частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Суд апеляційної інстанції встановив відсутність доказів здійснення державним виконавцем перевірок майнового стану боржника щодо виявлення рахунків із періодичністю, встановленою частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не ідентифікується за жодними параметрами (народження, смерті, зміни імені, одруження) у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян.

Отже, висновки апеляційного суду про порушення державним виконавцем вимог викладених у вказаній статті, є передчасними, з огляду на відсутність необхідності періодичної перевірки майнового стану боржника, якщо відомостей щодо його особи, за зібраною державним виконавцем інформацією, немає.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що ті підстави, за яких суд апеляційної інстанції встановив порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» не знайшли свого підтвердження та є помилковими.

Разом з тим Верховний Суд не може погодитися із доводами заявника про відсутність порушень вимог закону державним виконавцем при поверненні виконавчого листа стягувачу.

Щодо повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»(у зв`язку із невиявленням боржника протягом року з дня оголошення розшуку)

Статтею 447 ЦПК Українипередбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положеннями статті 451 ЦПК Українипередбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про виконавче провадження»у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Пунктом 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Враховуючи вказані норми матеріального права, після постановлення ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2013 року за поданням головного державного виконавця розшуку боржника, державний виконавець дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки не отримав інформації від компетентних органів про закриття розшукової справи.

Відповідно пунктів 4.1, 4.2 Наказу МВС України від 27 серпня 2008 року № 408розшукова справа закривається в разі: установлення місцеперебування боржника; документального підтвердження смерті боржника або визнання його безвісно відсутнім або померлим; винесення судом ухвали про припинення розшуку (за відмовою стягувача від стягнення); якщо за результатами розшукових заходів установлено, що боржник понад шість місяців відсутній за місцем проживання і фактично перебуває за кордоном (свідчення родичів або інших осіб, які підтверджуються надходженням поштової кореспонденції, грошових переказів, та повідомлення Адміністрації Державної прикордонної служби України або компетентних органів держави, де встановлено місцеперебування боржника).

Про закриття розшукової справи виноситься постанова у двох примірниках, яка затверджується начальником органу внутрішніх справ.

Разом з тим у матеріалах справи відсутня вказана постанова, а суди в свою чергу, з огляду на підстави повернення виконавчого листа стягувачу не перевіряли цих обставин. Судами не встановлено та матеріалами справи не підтверджено, що державний виконавець звертався до органів поліції із метою з`ясування, які заходи розшуку боржника проведено.

Отже, повернення виконавчого документа за відсутності процесуального рішення компетентного органу про закриття розшукової справи на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», може вважатися незаконним.

Судами не встановлено та матеріалами справи не підтверджено, що державний виконавець звертався до органів поліції із метою з`ясування, які заходи розшуку боржника проведено. Повернення виконавчого документа за відсутності процесуального рішення компетентного органу про закриття розшукової справи на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»є передчасним, оскільки нівелює вжиті заходи про розшук боржника, оголошені судом за подання державного виконавця.

Висновок щодо неможливості розшуку боржника може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.

Таким чином, державний виконавець не вжив усіх передбачених заходів щодо ефективного виконання заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 серпня 2008 року.

Такі дії (бездіяльність) державного виконавця порушують право ОСОБА_1 на справедливий судовий захист, невід`ємною складовою якого є право на виконання судового рішення, та призводить до безпідставного невиконання судового рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим, протягом тривалого часу.

У пункті 3 частини першої статті 409 ЦПК Українипередбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги наділений правом змінити рішення.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК Українисуд змінює рішення, якщо воно переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 409, 413, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 червня 2021 року змінити, викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко