КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Акціонернетовариство Комерційний банк «ПриватБанк»» звернулося досуду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, підписала заяву №б/н від 30 жовтня 2013 року, чим підтвердила свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором у відповідача перед банком утворилася заборгованість, яка станом на 15 липня 2020 року становить 17 295, 02 грн, з яких: 14 102,72 грн - заборгованість за кредитом, 3 192,30грн - заборгованість за простроченими відсотками.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 17 295,02грн за кредитним договором №б/н від 30 жовтня 2013 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року відмовленов задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції Акціонернетовариство Комерційний банк «ПриватБанк», через свого представника Крилову О.Л., подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду про відмову у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що при підписані заяви- анкети відповідач особистим підписом засвідчила, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами банку складають договір про надання банківських послуг. Тобто, з моменту підписання відповідачем вказаної заяви, між банком та відповідачем був укладений договір - приєднання в порядку ч.1 ст.634 ЦПК України. Зазначає, що відсутність підпису відповідача на відповідних Умовах та Привалах, а також Тарифах не свідчить про неукладення кредитного договору. Також вказує на те, що заборгованість підтверджується розрахунком заборгованості, випискою по рахунку. Суд першої інстанції безпідставно не стягнув кошти, які були фактично використані відповідачем.

У доводах апеляційної скарги позивач також указує, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де платою за користування кредитом є сплата відсотків.

Банк вказав, що під час розгляд даної справи суду необхідно застосувати правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №356/1635/16, від 28.03.2019 у справі №428/2873/17, від 06.02.2018 у справі №755/2720/16, від 17.04.2019 у справі №666/388/16, а також висновки Верховног Суду, викладені у справі №415/5971/17.

Крім того, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова О.Л. просила апеляційний суд розгляд справи проводити за участі представника Банку.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. А тому колегія суддів відхиляє клопотання представника позивача щодо розгляду справи із викликом представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у судове засідання судуд апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не було надано доказів узгодження між сторонами умов кредитного договору, зокрема щодо права банку нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та неустойки у виді пені та штрафу.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другоїстатті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч.1ст.1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1ст.1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК Українипередбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ст.81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст.76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 ЦПК Українивизначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

Судом встановлено, що 30 жовтня 2013 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої банк відкрив відповідачу картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Позивачем нарахованозаборгованість за кредитним договором у розмірі 14 102,72 грн заборгованості за кредитом, 3 192,30 грн заборгованості за простроченими відсотками.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем, а саме видачі банком кредиту та в якому саме розмірі. Анкета-заява не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору на умовах, обумовлених у позові.

Кредитний договір між сторонами був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг. Інших умов договору сторони не підписували. Однак, підписана відповідачем анкета-заява не містить відомостей про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами та пені, а доданий до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами та пені.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини 4статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду, зазначених у постановах від 10.04.2019 у справі «356/1635/16, від 28.03.2019 у справі №428/2873/17, від 06.02.2018 у справі №755/2720/16, від 17.04.2019 у справі №666/388/16, а також висновки Верховног Суду, викладені у справі №415/597/17 є безпідставними, оскільки останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка визначає правильне застосування норм права, що регулюють кредитні правовідносини, які виникли на підставі підписаної між позичальником і банком анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, є постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту, є необгрунтованими з наведених вище підстав.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції, що спірні правовідносини виникли на підставі договору приєднанняі регулюютьсяст.634 ЦК України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК Українипублічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Виходячи зі змістуст.634 ЦК України- договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

До даних правовідносин неможливо застосувати правила ч.1 ст.634 ЦК України, так як Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово ним змінювались в період - з часу виникнення спірних правовідносин 17 березня 2011 року до моменту звернення до суду із цим позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Як вже зазначалось анкета-заява не містить відомостей про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, а доданий до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, крім того, у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що свідчить про недотримання вимог ч.1ст.547 ЦК Українипро укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.

Наведене вище свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами та неустойки (пені).

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів чи судової палати Касаційного цивільного суду, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Процесуальний закон покладає на суд обов`язок при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Такий припис цивільного процесуального закону кореспондується із положеннями п.1 ч.2 ст.45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно якої Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Крім того, таке кореспондується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права, закріпленим у преамбулі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс Верховний чи Конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що висновок суду щодо відмови у стягненні частини тіла кредиту порушує основоположні норми банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки. Наведені доводи носять загальний характер, не спростовують законності та обґрунтованості судового рішення, в тому числі не спростовують висновків суду про необхідність дотримання сторонами вимог закону щодо форми та змісту кредитного договору при його укладанні та чіткого визначення істотних умов.

При цьому, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності є обґрунтованими, підстав для скасування судового рішення колегія суддів не знаходить.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в частині його оскарження позивачем без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення, питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 24.11.2021.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник