Справа № 203/1904/21
Провадження № 2/0203/924/2021
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Худицькій Т.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

заочно розглянувши у спрощеному порядку у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в залі суду цивільну справу у паперовій формі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту майна, де третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 пред`явив цей неґаторний позов на предмет усунення обмежень у здійсненні ним правомочностей власника майна, пов`язаних з накладенням арешту у закінченому виконавчому провадженні, з підстав задавненості втраченого виконавчого листа про стягнення суми на користь ОСОБА_3 , який вже не підлягає виконанню.

Відповідач свій відзив не подавав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв.

Інші заяви по суті справи від учасників справи також не надходили.

З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 08 червня 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка з призначенням судового розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом учасників справи без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином.

Позовна заява залишалися без руху, в тому числі, з мотивів впливу рішення у цій справі на права стягувача ОСОБА_4 , який має бути залучений її учасником, на що позивач у своїй заяві про усунення недоліків форми звернення до суду 04.06.2021 категорично заперечив пасивну легітимацію до розгляду цієї справи стягувача ОСОБА_4 , якого просив залучити третьою особою, а також, остаточно уточнивши свої вимоги, підкреслив відсутність в наявності у позивача якого-небудь майна, на яке має поширюватися накладений арешт, що, незважаючи на це, на його думку, ущемляє законні інтереси позивача перешкодами в реалізації ним майнових прав, вважаючи для себе неможливим оформлення набуття у майбутньому майна будь-якого виду, на яке поширюватиметься заборона відчуження.

В судовому засіданні позивач і його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, у зв`язку з чим просили зобов`язати державну виконавчу службу скасувати арешт всього нерухомого майна ОСОБА_1 .

Інші учасники справи не з`явилися, своїх представників до суду не направили, про розгляд справи в їх відсутність не клопотали та про причини неявки не повідомили, на підставі чого за відсутності заперечень з боку позивача відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України суд ухвалив це заочне рішення.

Суд, вислухавши усні пояснення позивача, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин і відповідних їм правовідносин.

Як видно з листа № 17.5-34/13071/9 від 23.04.2020, Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на звернення позивача відповів про завершення виконавчого провадження, вдруге відкритого 13.02.2015, у формі повернення 26.12.2016 виконавчого листа стягувачу без виконання за відсутності у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, що не передбачає зняття арешту з майна боржника.

Раніше, після перегляду ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.12.2010 про видачу екзекватури на стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 766 360 рублів безпідставного збагачення за ухвалою Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.03.2011 дозволене на території України примусове виконання ухваленого в Російській Федерації рішення Ленінського районного суду м. Єкатеринбурга Свердловської області від 25.02.2010 у справі № 2-1264/2010, яке приведене до виконання Кіровським районним судом м. Дніпропетровська видачею 15.05.2011 виконавчого листа № 2-к-3/2010 від 18.04.2011 на стягнення у грошовому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України 271 729,95 гривень на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 .

13.09.2011 за заявою стягувача Гусакова головний державний виконавець Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Кім О. С., відкрив виконавче провадження № 28683500, в межах якого наклав арешт на все майно боржника ОСОБА_5 з оголошенням заборони на його відчуження, але вжиті заходи розшуку такого майна у квітні 2014 року визнані безрезультатними, внаслідок чого це виконавче провадження завершене 11.12.2014 за постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України № 606-XIV від 21.04.99 «Про виконавче провадження», після чого стягувач ОСОБА_4 повторно пред`явив виконавчий лист № 2-к-3/2010 до примусового виконання, про що 13.02.2015 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 46470457, яке завершене так само поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі вже пункту 2 частини першої статті 37 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження» за постановою державного виконавця від 26.12.2016, що знищено за закінченням терміну зберігання матеріалів виконавчих проваджень з втратою, таким чином, при пересиланні самого виконавчого листа, як встановлено за ухвалами Верховного Суду від 08.04.2021 і 02.06.2021 з законною силою остаточної постанови Дніпровського апеляційного суду від 23.02.2021 про відмову у видачі дубліката виконавчого листа та в поновленні строку на пред`явлення його до виконання і доказуванню у цій справі згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає.

Суд відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях учасника справи, тісно пов`язаних з фактичними даними листування сторін справи в сукупності з преюдиційними фактами та доступними даними автоматизованої системи виконавчих проваджень, дійшов стійкого внутрішнього переконання у відсутності у позивача порушеного державним виконавцем законного інтересу боржника за наявності предмета спору у виді чинного публічного обтяження, чим обґрунтовується це рішення про відмову в позові до неналежного відповідача, який не оспорює будь-які права на майно позивача, яке арештовано, без жодної шкоди вирішенню в іншому порядку існуючих процесуальних відносин між позивачем та державним виконавцем.

Зокрема, сам позивач стверджує про відсутність майна, на яке мав би поширюватися накладений арешт, з огляду на що предметом позову у цій справі можуть визнаватися вимоги про захист законних інтересів за їх тлумаченням Конституційним Судом України в рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 у справі №1-10/2004 про охоронюваний законом інтерес, з огляду на що об`єкт такого цивільного інтересу за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-605цс16 від 25.05.2016 складатиме відсутність пов`язаних з наслідками арешту майна обмежень речових прав позивача, як боржника завершеного виконавчого провадження, та встановленої для нього заборони розпорядження такими правами.

Заборона відчуження та арешт віднесені до самостійних видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, які згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону України № 1952-IV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягають державній реєстрації, так само як арешт рухомого майна віднесений до видів публічних обтяжень відповідно до ст.ст. 4, 37 Закону України № 1255-IV від 18.11.2003 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Під обтяженням пункт 5 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV визнає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені, серед іншого, актами уповноважених на це органів державної влади чи їх посадових осіб, що для рухомого майна складає зміст публічного обтяження. При цьому, за визначенням ст.ст. 3, 38 ч. 2 Закону № 1255-IV відповідно до публічного обтяження у встановлених законом випадках пов`язані з обтяженням права і обов`язки виникають у боржника і в уповноваженого органу (особи), як обтяжувача, та в особи, на користь якої встановлено публічне обтяження, зокрема, стягувача, який користується правом обтяжувача за приватним забезпечувальним обтяженням на рухоме майно боржника згідно статті 23 цього Закону одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Тому предмет спору у цій справі складатиме за викладеними Верховним Судом висновками у постанові Великої Палати № 12-67гс19 від 26.06.2019 публічне обтяження майна боржника ОСОБА_5 у виді арешту, законно встановленого державним виконавцем на користь стягувача ОСОБА_4 .

В свою чергу, завершення виконавчого провадження у формі постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке могло б бути звернуте стягнення (тобто, коли рішення суду залишається фактично не виконаним), в силу прямого застереження в обох редакціях Закону України «Про виконавче провадження» не належало до підстав зняття накладеного арешту на майно боржника, оскільки за усталеною судовою практикою повернення виконавчого документа стягувачу за висновками Верховного Суду, викладеними 08.09.2021 у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-3588св21, характеру правовідносин стягувача і боржника не змінює (справа № 369/3757/20).

Водночас, оскільки виконання судового рішення у цивільних справах визнається завершальною стадією їх судового розгляду з проведенням виконавчих дій під судовим контролем за виконавчим провадженням, що полягає у наданні судом дозволів на певні заходи примусового виконання та в можливості розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, державного чи приватного виконавця, то виконавче провадження належить до складових єдиної форми юрисдикційного захисту учасника цивільних відносин, а рішення, дії або бездіяльність уповноважених виконавців мають таку ж саму правову природу як і виконавчий напис нотаріуса, тобто без власної юридичної заінтересованості до боржника.

В такому разі, юридичний засіб оскарження боржником незаконності рішень, дій або бездіяльності державного чи приватного виконавця, органів державної виконавчої служби з підстав допущених порушень вимог виконавчого провадження під час виконання рішення суду, що передбачений у спеціальному порядку судового контролю за правилами розділу VII ЦПК України, у судовій практиці за висновками Верховного Суду, викладеними 23.12.2020 у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-4357св19, виключає можливість зняття арешту з майна судом у спосіб згідно пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України за позовом такого боржника виконавчого провадження на предмет скасування постанови про арешт відповідно до ст.ст. 21, 393 цього Кодексу в якості захисту від накладених в межах виконавчого провадження необґрунтованих чи непропорційних обтяжень (справа № 554/7908/17). До того ж, захист цивільного інтересу за ст.ст. 21, 393 ЦК України передбачає встановлення незаконності постанови про арешт з порушенням нею речових прав на момент її винесення, а не внаслідок втрати такою постановою актуальності з часом, коли в арешті відпала потреба, що складає, як раз, бездіяльність виконавця як об`єкт судового контролю.

За матеріалами розгляду клопотання про видачу екзекватури у справі № 2-к-3/2010 мешканці м. Дніпра стягувач ОСОБА_4 і боржник ОСОБА_5 були пов`язані трудовими відносинами безпосереднього підпорядкування під час спільної праці на Уралі в Росії щонайменше впродовж 2004-2007 рр., після припинення яких між ними залишилися неврегульованими питання спільної пайової участі у будівництві в м. Єкатеринбурзі внаслідок заліку забудовником грошового внеску стягувача ОСОБА_4 в рахунок платежів, належних з боржника ОСОБА_5 , депортованого з Росії після укладення договору із забудовником і без права повернення не раніше за 2017 рік, у зв`язку з чим іноземним судом на користь стягувача ОСОБА_4 заочно присуджена безпідставна збережена боржником ОСОБА_5 сума, що приведено до виконання в Україні з публічним обтяженням майна боржника на вимогу стягувача в інтересах реального забезпечення погашення перед ним боргу.

Звідси, в умовах остаточної відмови в поновленні строку на пред`явлення до виконання виконавчого листа, який в такому разі не підлягає виконанню, коли підстава для забезпечення державою примусового виконання відпала, кондикційне зобов`язання боржника ОСОБА_5 з іноземним елементом набуло характеру натурального, з огляду на що захист його цивільного інтересу в усуненні обмежень своїх майнових прав, хоч би і майбутніх, спрямований проти забезпечення стягувачу Гусакову державним примусом можливості одержати задоволення вимоги з натурального зобов`язання, через що і відповідати за пред`явленим у цій справі позовом повинен був би стягувач ОСОБА_4 , в чиїх інтересах продовжують застосуватися заходи примусового виконання, і який претендує отримати задоволення з реалізації майна боржника, чим характеризується у цій справі спір про право цивільне.

Відповідно, досліджені в судовому засіданні добуті фактичні дані у тісному зв`язку з відсутністю відомостей про будь-які порушення вимог виконавчого провадження, власне, органами державної виконавчої служби згідно ст.ст. 80, 89 ЦПК України за внутрішнім переконанням суд визнав достатніми для своїх висновків про відсутність в натурі об`єкта арешту, пов`язаного із спором про право цивільне з приводу публічного обтяження майна в інтересах третьої особи.

З`ясовані у цій справі спірні відносини на глибоке переконання суду подібні правовідносинам, про зміст яких 01.04.2020 Верховний Суд виклав у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-21706св19 свої висновки про належного відповідача і застосування статті 391 ЦК України з необхідністю ухвалення рішення за результатами розгляду такої справи по суті (справа № 636/2408/19), від чого відступати Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові № 61-4726сво19 від 24.05.2021 не стала, визнавши їх неподібними до тих відносин, для яких з відступом від висновків у згаданій постанові касаційної інстанції № 61-4357св19 від 23.12.2020 про відмову по суті в позові з наведених в ній підстав викладені висновки Верховного Суду про закриття з цих же підстав позовного провадження за п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України на випадок оспорювання в обхід порядку судового контролю арешту майна, накладеного з метою забезпечення виконання рішення суду, через несумісність в одній особі статусу боржника виконавчого провадження одночасно з позивачем за вимогами, спрямованими, в тому числі, і проти такого боржника (справа № 712/12136/18).

Зняття арешту з майна відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» допускається в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні згідно статті 19 ЦПК України, вирішуючи спір про право цивільне з приводу належності обтяженого арештом майна за позовом про визнання права власності третьої особи, яка вважає, що їй, а не боржникові, належить це майно, інакше порушення порядку накладення арешту за висновками Верховного Суду, викладеними 28.10.2020 у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-12505св20, тягне в судовій практиці застосування боржником згідно ч.ч. 3-4 ст. 59 цього Закону скарги вищестоящему за підпорядкуванням начальнику чи до суду в порядку судового контролю (справа № 204/2494/20), оскільки в останньому випадку безсумнівна належність майна боржнику і ніхто не оспорює його право за рахунок вартості такого майна покрити присуджені стягувачу борги, внаслідок чого позов був би безпредметним.

Проте, за рішенням суду може бути знятий арешт згідно частині п`ятій статті 59 зазначеного Закону також у всіх інших випадках захисту права власності за неґаторним позовом, що, таким чином, не пов`язані ані з підставами для судового контролю чи адміністративного оскарження, ані зі спором про належність майна третім особам з боржником і стягувачем, з приводу чого Верховний Суд окремо не висловлювався.

Тобто, визнання підстав для закриття позовного провадження або для розгляду справи по суті з відмовою в позові Об`єднана палата Касаційного цивільного суду поставила в залежність від остаточної втрати стягувачем процесуальної можливості примусового виконання рішення суду на свою користь, як це має місце у цій справі, а також від покладених в основу підстав позову фактів, непов`язаних з порушенням порядку застосування у виконавчому провадженні арешту майна.

Суд у розв`язанні цієї справи виходить з виникнення спору через прогалини у законодавстві про порядок зняття арешту, накладеного на все майно боржника з оголошенням заборони його відчуження в рамках виконавчих проваджень, в яких постановами державного виконавця виконавчий лист повернуто стягувачу, а матеріали за терміном зберігання поза строком давності примусового виконання знищені без вирішення питання про зняття арешту з майна, що усунуті тільки з набранням чинності ч. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», введеної Законом № 1662-IX від 15.07.2021, відповідно до якої запроваджено лише з 05.08.2021 обов`язок виконавця винести постанову про скасування вжитих під час примусового виконання рішення заходів, включно із зняттям арештів з майна боржника, а також провести реєстрацію припинення обтяження такого майна, коли після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ більше не підлягає виконанню.

Таким чином, враховуючи можливість заміни первісного відповідача належним відповідачем згідно ч. 2 ст. 51 ЦПК України виключно за клопотанням позивача, який наданою йому можливістю такої заміни свідомо не скористався, сперечаючись з судом про необхідність, взагалі, залучення до участі справі стягувача ОСОБА_4 , належить ухвалити рішення про відмову в позові до неналежного відповідача, беручи до уваги також й безпідставність заявлених вимог через відсутність порушення законних інтересів позивача відповідно до ст. 391 ЦК України внаслідок відсутності в натурі майна, яке для того мало б бути обтяжене арештом, що на реалізацію права придбати у власність будь-який об`єкт цивільних прав не впливає жодним чином.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 258, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа ОСОБА_3 , про зобов`язання скасувати арешт майна відмовити в повному обсязі.

Відповідач вправі подати до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська письмову заяву про перегляд цього заочного рішення протягом тридцяти днів, починаючи з наступного за днем складення повного рішення, з правом на поновлення такого пропущеного строку в разі подання цієї заяви протягом двадцяти днів з дня вручення копії повного заочного рішення суду.

Повне рішення буде підписане 01 жовтня 2021 року і, починаючи з наступного за цим дня, набирає законної сили після спливу тридцяти днів, протягом яких може бути оскаржене позивачем до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в паперовій формі апеляційної скарги, а так само відповідачем з наступного за днем постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Повне рішення буде складене і підписане 04 жовтня 2021 року.

Суддя О.В. Колесніченко