КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року та на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами досудового слідства, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами досудового слідства, яку мотивувала тим, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні №0000278, внесеному 17 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за фактом вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України. Підслідність вказаного кримінального правопорушення визначена за слідчим відділом Голосіївського управління поліції головного управління Національної поліції у м. Києві.

Позивачка вважала, що орган досудового розслідування тривалий час належним чином не здійснював досудове розслідування, оскільки підозра нікому не оголошена, обвинувальний акт до суду не направлений, а винних осіб до кримінальної відповідальності не притягнуто. Крім того, постановою слідчого слідчого відділу Голосіївського управління поліції головного управління Національної поліції у м. Києві від 18 квітня 2019 року кримінальне провадження за № 000278, відомості про яке внесено 17 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

Вважаючи такі дії слідчого незаконними, вона звернулася зі скаргою до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою слідчого-судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2019 року у справі №752/12146/19 її скаргу задоволено. Постанову слідчого Голосіївського управління поліції головного управління Національної поліції у м. Києві від 18 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000278 від 17 квітня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України, скасовано. Матеріали кримінального провадження №0000278 повернуто до слідчого відділу Голосіївського управління поліції головного управління Національної поліції у м. Києві для продовження досудового розслідування.

Позивачка зазначала, що вищевказаними незаконними діями слідчого їй завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, додаткових зусиллях для організації її життя, витрати часу для звернення до суду зі скаргою з метою доказування своєї правоти. Моральну шкоду вона оцінювала у розмірі 68 238 грн, виходячи із встановленого на 01 липня 2019 року розміру прожиткового мінімуму.

З врахуванням викладеного у позові, ОСОБА_1 просила суд: визнати бездіяльність головного управління Національної поліції у м. Києві при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000278, де її визнано потерпілою, незаконною; стягнути з Державної казначейської служби України на її користь моральну шкоду у розмірі 68 238 грн за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку відповідно до вимог Бюджетного Кодексу.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року було закрито провадження по цивільній справі №761/45064/19 в частині позовних вимог про визнання бездіяльності органу досудового розслідування.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги 09 лютого 2021 року на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року та 01 березня 2021 року на рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року, відповідно до яких просила апеляційний суд скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу для продовження розгляду.

Так, апелянт вважає, що у разі закриття провадження з підстав п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд повинен був повідомити позивача до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Однак суд першої інстанції в порушення вимог процесуального права, 03 лютого 2021 року оголосив лише вступну та резолютивну частину ухвали не оголосивши мотиви такого судового рішення.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року ОСОБА_1 вказувала, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження наявних у справі доказів.

ОСОБА_1 зауважувала, що внаслідок бездіяльності посадових осіб: ГУ НП у м. Києві, в особі співробітників Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві, що полягає у не здійсненні досудового розслідування, оскільки підозра нікому не оголошена, обвинувальний акт до суду не направлений, винних осіб до кримінальної відповідальності не притягнено, позивач понесла душевні хвилювання, додаткові зусилля для організації життя, витрати часу для доказування своєї правоти, неодноразові звернення до суду, порушення психологічного благополуччя, постійного перебування в стані емоційної психологічної напруженості, страху та відчаю, які скаржником оцінено в розмірі 68 238 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року скасовано та постановлено у справі нове судове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

В подальшому, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу й постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с.176-177) до суду апеляційної інстанції не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи з причин, які б могли бути визнанні судом поважними, не подавали, тому суд апеляційної інстанції з врахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянув вказану справу у відсутність учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового її задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні №0000278, внесеному 17 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за фактом вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України. Підслідність вказаного кримінального правопорушення визначена за слідчим відділом Голосіївського управління поліції головного управління Національної поліції у м. Києві.

Постановою слідчого слідчого відділу Голосіївського управління поліції головного управління Національної поліції у м. Києві від 18 квітня 2019 року кримінальне провадження за № 0000278, відомості про яке внесено 17 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування (а. с. 5).

Ухвалою слідчого-судді Голосіївського районного суду м. Києва

від 11 липня 2019 року у справі № 752/12146/19 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову слідчого Голосіївського управління поліції головного управління Національної поліції у м. Києві від 18 квітня

2019 року про закриття кримінального провадження № 0000278 від 17 квітня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України, скасовано. Матеріали кримінального провадження № 0000278 повернуто до слідчого відділу Голосіївського управління поліції головного управління Національної поліції у м. Києві для продовження досудового розслідування (а. с. 6-7).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала вимоги тим, що слідчий СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві Охримович Є.О., в провадженні якої перебувала вище зазначена кримінальна справа, не виконала вимоги кримінального процесуального законодавства, не здійснювала розслідування у вказаній справі, належним чином не пред`явила підозри особам, відносно яких нею ( ОСОБА_1 ) було подано заяву про вчинення злочину, передбаченого ст. 364, 365 КК України та в подальшому безпідставно закрила провадження у справі. Вказану бездіяльність, дії посадових осіб ГУ НПУ у м. Києві позивачка вважала неправомірною та просила стягнути з державної казначейської служби на її користь моральну шкоду.

Вирішуючи вказані вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання бездіяльності органу досудового розслідування незаконною підлягають розгляду у порядку кримінального, а не цивільного судочинства, у зв`язку з чим закрив провадження у цій частині, про що постановив ухвалу

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено належними

та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань

чи втрат немайнового характеру, причинного зв`язку між завданою

їй шкодою та протиправними діями слідчого слідчого відділу Голосіївського управління поліції головного управління Національної поліції у м. Києві. Крім того, зазначено, що процесуальні рішення органу досудового розслідування, на які посилалася позивачка, та які розцінені нею, як бездіяльність, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль у порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Водночас реалізація позивачкою свого права на контроль у порядку кримінального судочинства за діяльністю органу досудового розслідування шляхом оскарження рішень, дій, чи бездіяльності слідчого не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року відповідає, а рішення в частині відмови у стягнення моральної шкоди не повністю відповідає.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У поданому позові ОСОБА_1 просила визнати бездіяльність головного управління Національної поліції у м. Києві при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000278, де її визнано потерпілою, незаконною; стягнути з Державної казначейської служби України на її користь моральну шкоду у розмірі 68 238 грн. за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку відповідно до вимог Бюджетного Кодексу.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)).

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

Згідно з частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій статті 303 КПК України. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 цього Кодексу (частина друга статті 303 КПК України).

Тобто кримінальний процесуальний закон визначає спеціальний порядок розгляду скарг, які позивачка заявила за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 щодо визнання бездіяльність головного управління Національної поліції у м. Києві при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000278, де її визнано потерпілою, незаконною має вирішуватися за правилами КПК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/2004/18, від 30 січня 2019 року у справі № 234/19443/16-ц, та від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 .

З урахування викладеного колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 про бездіяльність головного управління Національної поліції у м. Києві при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000278, законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга на ухвалу повинна бути залишена без задоволення, а ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року залишена без змін.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі не роз`яснив в резолютивній частині даної ухвали в якому порядку повинна розглядатися вказана позовна вимога не є підставою для її (ухвали) скасування, оскільки мотивувальна частина ухвали містить посилання в якому порядку підлягає розгляду дане звернення позивача.

Перевіряючи доводи апелянта в частині оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року колегія суддів виходить із наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів протиправної бездіяльності слідчих, у провадженні яких перебувало кримінальне провадження, відкрите за заявою ОСОБА_1 протиправності дій (бездіяльності) у порядку кримінального судочинства не встановлена, а тому відсутні правові підстави для відшкодування позивачу майнової та моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що відомості СУ ГУ НП в м. Києві внесені за скаргою позивача, відкрито кримінальне провадження, яке внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000278 від 17 квітня 2018 року. Станом на час звернення позивача до суду із позовом посадові особи ГУ НПУ в м. Києві належним чином не виконували свої обов`язки, підозра не вручена та обвинувальний акт не спрямований до суду відносно осіб, які скоїли злочини відносно ОСОБА_1 .

Таким чином, вказаною бездіяльністю органу досудового слідства потерпілій завдано моральної (немайнової) шкоди внаслідок бездіяльності, тривалого неналежного відношення до своїх службових обов`язків, які виразилися в не притягненні винної особи до кримінальної відповідальності, не оголошено підозру, не складено обвинувального акту, не направлення кримінального провадження до суду з метою встановлення винувата особа чи ні.

Так, із наданих позивачкою у справі доказів, а саме ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року у кримінальній справі №752/12146/19 вбачається, що суд розглядаючи вказану справі за скаргою ОСОБА_1 дійшов висновку, що за обставинами події, які викладені у заяві ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення, а ні вона, а ні інші особи не допитані, хоча в матеріалах кримінального провадження №0000278 наявні вказівки прокурора Прокуратури міста Києва в порядку ст. 36 КПК України.

Також суд розглядаючи вказану справу в порядку кримінального судочинства зазначив, що закриваючи кримінальне провадження фактично без належної перевірки зазначених ОСОБА_1 обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України, не допитавши останню з обставин, викладених у її заяві, без складання плану слідчих дій, без встановлення можливих свідків та очевидців кримінального правопорушення, слідчий прийняв необґрунтоване рішення з посиланням лише в мотивувальній частині постанови на підставу закриття кримінального провадження - закінчення строків досудового розслідування.

Розглянувши скаргу ОСОБА_1 у вище вказаній кримінальній справі, слідчий суддя дійшов висновку, що слідчим не вчинено процесуальні (слідчі) дії на встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні та прийнято невмотивоване рішення про закриття кримінального провадження.

Вказані вище обставини підтверджують доводи, викладені позивачкою щодо того, що посадовими особами ГУ НП України в місті Києві неналежним чином здійснювалося розслідування за поданою позивачкою заявою, що спричинило їй душевні хвилювання, додаткові зусилля для організації життя, витрати часу для доказування своєї правоти звернення та поїздки до керівництва з метою скарг на бездіяльність посадових осіб у провадженні яких знаходились кримінальні провадження, неодноразові звернення до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

З врахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що посадовими особами слідчих органів допущено затягування та порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні кримінальної справи щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 17 квітня 2018 року, у зв`язку з чим позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд враховує характер спірних відносин, обставини спричинення моральної шкоди позивачу та тривалість їх, та вважає обґрунтованим визначити розмір компенсації моральної шкоди на рівні трьох тисяч гривень.

Розрахунок позивачки по визначенню розміру морального відшкодування з посиланням на відповідний розмір прожиткового мінімуму колегією суддів не приймається, оскільки не ґрунтується на нормах матеріального права. Посилання позивачки на положення Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є помилковим, оскільки норми вказаного закону застосовуються у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Крім того, колегія суддів вважає вимоги ОСОБА_1 щодо відповідача Державної казначейської служби України такими, що не підлягають задоволенню, оскільки згідно чинного законодавства у правовідносинах з приводу яких позивач звернулася з позовом до суду у вказаній справі саме держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у вказаному спорі Державної Казначейської Служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі№ 242/4741/16-ц.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині відшкодування моральної шкоди, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки позивач звільнення від сплати судового збору при зверненні до суду першої інстанції та подачі апеляційної скарги, тому вказані витрати підлягають стягненню з відповідача у справі ГУ НПУ в м. Києві в розмірі пропорційно до задоволеної суми позову.

Керуючись ст. 23, 1167, 1174 ЦК України, ст. 367, 374, 375, 376, 313-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю органів досудового слідства задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану бездіяльністю органів досудового розслідування в розмірі 3000 (три тисячі) грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України в місті Києві (юр.адр. 01601 м. Київ, вул. Володимирська, 16 ) в дохід держави судовий збір у в розмірі 1921 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 25 листопада 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв