Справа №442/8143/21
Провадження №2/442/1629/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючої судді Павлів З.С.

з участю секретаря судового засідання Леськів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 29.09.2021 придбав житловий будинок АДРЕСА_2 . Даний будинок він придбав у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які на той час були співвласниками будинку та мали відповідно ѕ та ј ідеальних частки у праві власності на цей будинок на підставі їхніх свідоцтв про право на спадщину від 1988 року та 2009 року. Після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, на наступний день, продавці йому передали ще ряд документів на цей будинок, в тому числі і будинкову книгу. Як виявилось, у цьому будинку на сьогоднішній день є зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були далекими родичами ОСОБА_6 . Не зважаючи на те, що ці двоє людей там приписані ще понад 5 років, тому жодного дня вони в цьому будинку не проживали та не проживають і на сьогоднішній день а їх місце перебування ні йому, ні попереднім власникам не відоме. Факт реєстрації відповідачів у будинку створює їй перешкоди в реалізації права власності на належний йому будинок, зокрема порушує його право користування та розпорядження згаданим будинком. Також це спричиняє йому матеріальні збитки, оскільки відповідачі зареєстровані, і він сплачує комунальні послуги в залежності від кількості зареєстрованих людей, в тому числі і за осіб, які є йому абсолютно чужими, не є членами його сім`ї.

Процесуальні дії суду.

Ухвалою судді від 19.10.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Підготовче судове засідання призначено на 10.11.2021.

Ухвалою суду від 10.11.2021 підготовче провадження у даній закрито, призначено справу до судового розгляду на 01.12.2021.

Представниук позивача адвокат Гирич О.В. подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та у відсутності його довірителя. Позов підтримує повністю, просить такий задоволити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду српави, не повідомили суду про причини неявки.

При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у її відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Обставини справи встановлені судом.

На підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.09.2021 ОСОБА_1 набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Як вбачається із записів Будинкової книги у вищевказаному будинку зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позиція суду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У даній справі спір виник між власниками житлового будинку, та особами, які зареєстровані у ньому, користуються зазначеним нерухомим майном за згодою попередніх власників, які померли.

У спірних правовідносинах права позивачів, як власників житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідачі на час їхнього вселення у спірний житловий будинок були членами сім`ї попереднього власника житлового будинку, та не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що він як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України мають право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким надано право користування зазначеним житловим приміщенням попередніми власниками будинку.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Встановивши, що позивач, як власник житлового будинку категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які вселилися у спірне житлове приміщення за згодою попередніх власників, тобто обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися з часу придбання позивачем спірного будинку, а тому суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Зважаючи на те, що сутність негаторного позову полягає в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду, з огляду на, що з таким позовом особа може звернутися в будь-який час поки існують правовідносини та правопорушення.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідачів на користь позивача в рівних частинах слід стягнути понесені судові витрати по оплаті судового збору по 454 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 264, 430 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов задоволити.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 454 гривень судових витрат.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Павлів З.С.