Єдиний унікальний номер 225/2377/21
Номер провадження 22-ц/804/2504/21
Єдиний унікальний номер 225/2377/21 Головуючий у 1 інстанції Скиба М.М.
Номер провадження 22-ц/804/2504/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Агєєва О.В.,

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу № 225/2377/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку, з апеляційною скаргою відповідача Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 14 червня 2021 року у складі судді Скиба М.М., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову зазначив, що він знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля», зокрема з відокремленим підрозділом «Шахта «Центральна». 21.02.2021 року позивач був звільнений за станом здоров`я, за п.2 ст. 40 КЗпП України. В цей же день розрахунок з ним по всім належним виплатам при звільненні не провели. Частковий розрахунок по розрахунковим виплатам з відповідачем провели лише 16.03.2021 року. Зазначає, що відповідачем допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю виплачена у мінімальному розмірі в порушення вимог діючого законодавства.

Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинен виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачем надано до суду розрахунок сум, що підлягають стягненню з відповідача, згідно з яким середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 21.02.2021 року по 12.04.2021 року становить 63109,90 грн., та заборгованість по лікарняним листам станом на 12.04.2021 р. складає 8385,60 грн.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 14 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Торецьквугілля" про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку, задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 21.02.2021 року по 12.05.2021 року в сумі 97369,56 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 454,00 грн.

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Торецьквугілля» просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вказує, що станом на 14.05.2021 року заборгованості перед ОСОБА_1 немає.

Розрахунок по розрахунковим виплатам під час звільнення остаточно проведений 16.03.2021 року, а інші виплати, які отримував позивач після звільнення це були лікарняні.

Зазначає, що Державне підприємство «Торецьквугілля» не має можливості сплатити одразу при проведенні розрахунку зі звільненим працівником лікарняні у повному обсязі виходячи з того, що в Реєстрі застрахованих осіб не було даних про страховий стаж за останній рік, що призвело до нарахування лікарняних у відповідності до Наказу Міністерства соціальної політики України № 1022 від 21.10.2015 року з мінімальної заробітної плати. Після надходження даних до Державного реєстру середня заробітна плата повинна бути перерахована. Таким чином, відповідач проводить перерахунок сум лікарняних по мірі сплаті ЄСВ.

Крім того, посилається на висновки викладенні Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, в якій зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем не надано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа виникла з трудових відносин та ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ДП «Торецьквугілля» необхідно частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції змінити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 27.03.2018 року працював на ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля».

Згідно до наказу № 37 від 22.02.2021 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 КЗпП, у зв`язку з виходом на пенсію за інвалідністю, з 21.02.2021 р. Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до довідки ВП «Шахта «Центральна» №10/528 від 17.05.2021 року позивачу при звільнені було нараховано: місячна допомога як пенсіонеру 45918,56 грн., місячна допомога за колективним договором 45918,56 грн., лікарняні листи за кошти підприємства 26464,70 грн., перерахунок лікарняного листа за грудень 2019 року у сумі 5123,95 грн. за рахунок коштів ФССВПТ, усього нараховано ОСОБА_1 при звільненні 123425,77 грн.

Виплачено за винятком обов`язкових утримань: місячна допомога як пенсіонеру у сумі 23331,32 грн. 16.03.2021 р., місячна допомога як інваліду у сумі 23331,32 грн. 16.03.2021 р., лікарняні за рахунок коштів підприємства за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності у сумі 17043,36 грн., виплачена сума допомоги у сумі 337,00 грн. 08.04.2021 р., залишок суми допомоги у сумі 26613,36 грн. виплачений 12.05.2021 р., залишок суми оплати перших п`яті днів лікарняних виплачена 4260,82 грн. 12.05.2021 р., допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів ФССВПТ 4121,78 грн. була виплачена 23.04.2021 р.

Отже, як вбачається з дослідженої судом вказаної довідки відповідача, заборгованість перед позивачем відсутня, остаточний розрахунок з позивачем був проведений 12.05.2021 року, в тому числі й оплата перших п`яті днів лікарняних виплачена 4260,82 грн. та допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів ФССВПТ 4121,78 грн., в загальній сумі 8385,60 грн., про стягнення яких просив позивач.

З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по оплаті лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) у зв`язку з тим, що така заборгованість відсутня станом на момент вирішення спору.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду по суті позовних вимог. Проте апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з висновком суду з розміром стягнутого середнього заробітку (97 369,56 грн.) виходячи з наступного.

За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

При визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця, необхідно взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Апеляційний суд враховує те, що відповідач не мав можливості сплатити одразу при проведенні розрахунку зі звільненим працівником лікарняні у повному обсязі, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб не було даних про страховий стаж за останній рік, що призвело до нарахування лікарняних у відповідності до Наказу Міністерства соціальної політики України № 1022 від 21.10.2015 року з мінімальної заробітної плати. Після надходження даних до Державного реєстру, відповідач проводить перерахунок сум лікарняних по мірі сплаті ЄСВ.

Враховуючи неспівмірність заявлених вимог про стягнення сум середнього заробітку з розміром заборгованості (8 385,60 грн.), характером цієї заборгованості, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку виплат у сумі 10 000 гривень.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 97 369,56 гривень до 10 000 гривень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення слід змінити в частині стягнутої суми середнього заробітку та в частині розподілу судових витрат. В іншій частині ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 85,80 грн.

За частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, з позивача на користь відповідача підлягає частковому відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1233,30 грн., а з врахуванням необхідності стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 85,80 грн., відповідачеві з позивача підлягає відшкодуванню різниця зазначеного судового збору в сумі 1147,50 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 14 червня 2021 року в частині стягнення з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 97 369 гривень 56 копійок та в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши у наступній редакції.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Торецьквугілля» судовий збір у розмірі 1147 (одна тисяча сто сорок сім) гривень 55 копійок.

В іншій частині рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: