П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Міністерства оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України, Служба Безпеки України, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, Міністерство юстиції України, Управління державної охорони України, Міністерство розвитку громад та територій України, Російська федерація в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті проведення антитерористичної операції в місті Донецьк,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті проведення антитерористичної операції в місті Донецьк.

В обґрунтування позову вказала, що вона є власницею будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та який був єдиним об`єктом нерухомого майна, що належав родині і використовувався для їхнього постійного проживання. Після початку проведення антитерористичної операції зона аеропорту м. Донецьк опинилася на лінії бойового зіткнення українських військових та бойовиків терористичної організації «Донецька Народна Республіка». Зазначений район піддавався щоденним обстрілам, відповідно в районі аеропорту м. Донецька було зруйновано багато житлових будівель та майже всю інфраструктуру. Внаслідок бойових обстрілів 06.02.2015 року та влучення снарядів будинок позивача зруйновано, майно, що знаходилося у будинку, - пошкоджене. У результаті попадання снарядів в будинок відбулося майже повне його руйнування, останній має нежилий стан та потребує капітального ремонту, не може використовуватися родиною позивачів для подальшого проживання в ньому. За вказаним фактом та на підставі заяви позивача здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002564. Тому, позивач вважає, що вина за спричинення їй матеріальної та моральної шкоди лежить на Державі внаслідок проведення антитерористичної операції, у зв`язку з чим звернулась до суду із вказаним позовом. У зв`язку з вищевикладеним та з урахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог від 22.12.2017 року просила стягнути на її користь заподіяну їй майнову шкоду у розмірі 833 150 грн. 00 коп. та заподіяну їй моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

15.07.2021 року відповідач (Антитерористичний центр при Службі безпеки України) направив відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

19.07.2021 року відповідач (Управління державної охорони України) направило відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

19.07.2021 року відповідач (Служба Безпеки України)направила відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

20.07.2021 року відповідач (Міністерство Оборони України)направило відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

20.07.2021 року відповідач (Адміністрація Державної прикордонної служби України) направила відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

21.07.2021 року відповідач (Міністерство юстиції України)направило відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане рішення в повній мірі наведеним вимогам не відповідає.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що є власником житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 . Донецьку та земельної ділянки за вказаною адресою.

У зв`язку із безпосереднім розташуванням населеного пункту - м. Донецька на лінії бойового зіткнення українських військових з бойовиками терористичної організації, здійсненням обстрілів, запусками снарядів та бойовими вильотами військової авіації, позивач вимушена була з метою збереження власної безпеки та життя, виїхати з місця свого постійного проживання та стати на облік як внутрішньо переміщена особа.

За заявою позивача до ЄРДР було внесено відомості за № 0000379 за ч. 3 ст. 158 КК України - крадіжка, поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому.

Відповідно до акту про руйнування житлового будинку, складеного 16.02.2015 року, житловий будинок позивача по АДРЕСА_1 , повністю зруйновано у зв`язку з прямим попаданням снаряду, у результаті чого виникла пожежа, що призвело до повного пошкодження майна.

Відповідно до акту про пожежу, складеного інспектором групи НД та ПР 7 ПСЧ старшого лейтенанта служби громадянської охорони Паращевини Ю.К. та інспектором групи НД та ПР 7 ПСЧ молодшого лейтенанта служби громадянської охорони Олійник К.О. від 16.02.2015 року, вбачається пошкодження будинку позивача: відсутній дах, пошкоджені стіни, підлога, керамічна плитка, ламінат, гіпсокартонові стелі, двері, дверні пройоми, вікна, пошкоджено газо-, електро-, водопостачання, а також зруйновано та пошкоджено все майно, що знаходилось у квартирі: меблі, побутова техніка, сантехніка, посуд, особисті речі.

Актом, складеним комісією Управління житлово-комунального господарства адміністрації Куйбишевського та Київських районів м. Донецька від 18.02.2015 року, встановлено, що внаслідок проведення бойових дій виникла пожежа житлового будинку АДРЕСА_1 , внаслідок чого житловий будинок повністю зруйнований.

20.10.2015 року за заявою ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР за № 0002564 за ознаками вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 194 КК України.

29.09.2017 року позивач ОСОБА_1 направила на адресу Кабінету Міністрів України звернення щодо виплати компенсації за зруйноване майно під час проведення антитерористичної операції на території з режимом надзвичайної ситуації державного рівня соціального і військового характеру. Листом Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України № 22/К-972-5.2-1019 від 07.11.2017 року позивача ОСОБА_1 повідомлено про відсутність нормативно-правового акту, який дозволяє вирішити питання відшкодування шкоди фізичним особам, які постраждали під час бойових дій у Донецькій та Луганській областях та одночасно повідомлено, про перебування у Верховній Раді України декілька законопроектів щодо відшкодування збитків за зруйноване, знищене або пошкоджене приватне житло особам, приватне житло або приватні домогосподарства яких були пошкоджені (зруйновані) під час проведення антитерористичної операції.

Відповідно до висновку № 1741 від 13.11.2017 року за результатами проведення будівельно-технічного дослідження вартість ремонтно-відновлювальних робіт (житловий будинок літ. А-1, а1, а2, а3), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , пошкодженого в результаті артилерійського обстрілу на момент проведення дослідження становить 833 150 грн.00 коп., згідно з наданими фото будівля житлового будинку (літ. А-1, а1, а2, а3) зазнала значних ушкоджень фактично до повного знищення будівлі, згідно з наданимих фото будівля, та пояснень власника, житловий будинок (літ. А-1, а1, а2, а3) був пошкоджений від ураження важкої зброєю, після якого почалася пожежа, внаслідок чого будівля вигоріла повністю, на даний час піддається руйнуванню від природних факторів.

При вирішенні справи суд першої інстанції виходив, по-перше, із недоведеності позовних вимог, по-друге, - з відсутності нормативно-правового акту, який дозволяє вирішити питання відшкодування шкоди фізичним особам, які постраждали під час бойових дій у Донецькій та Луганській областях на непідконтрольній Україні території. За таких умов суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. В той же час колегія суддів апеляційного суду в повній мірі з такою позицією погодитися не може.

Стосовно висновку про недоведеність позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував таку відмову насамперед недоведеності в ході розгляду справи факту руйнування будинку позивача, оскільки докази стосовно цього були видані органами так званої ДНР, відтак не можуть вважатися належними і бути прийняті судом.

Розділяючи позицію суду першої інстанції щодо неможливості прийняття документів виданих органами так званої ДНР, колегія суддів тим не менш зважає на те, що при вирішенні справи суд не аргументовано та безпідставно відхилив інші докази, представлені позивачем. Зокрема, не були враховані покази свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Хоча вказані особи є позивачем та пов`язаними з нею особами, тим не менш їх покази є доказами по справі, які суд при вирішенні справи має оцінити та може відхилити лише належним чином аргументувавши це, зокрема з мотивів їх спростування іншими матеріалами справи або загальновідомими обставинами.

Відповідно до ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) окремо, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В той же час, дані вимоги стосовно показів осіб, допитаних в ході розгляду справи в якості свідків, виконані не були, а матеріали справи не місять даних, які б їх спростували.

Не погоджується колегія суддів й із мотивами відхилення судом першої інстанції представлених до суду висновків експертного дослідження лише з тих підстав, що позивач володіє нерухомістю по АДРЕСА_1 в місті Донецьк, в той час як в експертному висновку зазначена АДРЕСА_1. З відкритих джерел вбачається, що місто Донецьк не містить одночасно і вулиці і АДРЕСА_1. За таких умов вказані відмінності апеляційний суд вважає технічними, відтак такими, що не впливають на можливість врахування вказаного документу.

Стосовно відсутності правового механізму відшкодування шкоди.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави з гарантування прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може полягати у прийнятті законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпеченні реальних умов для реалізації прав.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачене спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 зазначеного Закону).

З огляду на зміст наведених положень закону, реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Законодавчого акту, який би регулював порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, які знаходяться на непідконтрольній державі території, у законодавстві України не було як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду.

При цьому на час виникнення спірних правовідносин та на час звернення із цим позовом до суду у законодавстві України не було не тільки визначеної процедури виплати зазначеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чітких умов, необхідних для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08).

Відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, до якого постановами Кабінету Міністрів України № 623 від 10.07.2019 р. та № 767 від 02.09.2020 р. було внесено зміни (назву відповідно до редакції постанови № 767 від 02.09.2020 р. було змінено на Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації).

В той же час вказаний порядок регламентує механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, які є власниками зруйнованого житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях. Порядок надання такої допомоги та компенсації зруйнованого житла, яке знаходиться на непідконтрольній Україні території, до даного часу не розроблений.

Таким чином, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не мало породжувати у позивача легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.

З аналогічних підстав не породжувало у позивача такого очікування і стаття 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу на праві власності будинку, не мало на час виникнення спірних правовідносин та на час звернення з вказаним позовом до суду у законодавстві України такої юридичної основи, що давало змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу).

Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Отже, з огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно того, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Водночас, суд першої інстанції не встановив факту того, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивач, зокрема, зазначала, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважала, що у цьому разі має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акту будинку та іншого майна у розмірі реальної його вартості.

Колегія суддів зазначає, що закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної руйнуванням внаслідок терористичного акту будинку, що знаходиться на непідконтрольній державі території, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Відсутність на час виникнення спірних правовідносин та на час звернення з цим позовом до суду у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються згідно зі статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19).

Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена й у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: Loizidou проти Туреччини від 18 грудня 1996 року, Кіпр проти Туреччини від 10 травня 2001 року, Myra Xenides-Arestis проти Туреччини від 07 грудня 2006 року; Chiragov and Others проти Вірменії [ВП] від 16 червня 2015, п. 199, Sargsyan проти Азербайджану [ВП] від 16 червня 2015 року).

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції.

В будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

Враховуючи відсутність в Україні на час виникнення спірних правовідносин та на час звернення ОСОБА_1 з цим позовом спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на непідконтрольних Україні територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про доведеність позивачем, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її права власності на таке майно, а тому порушення її права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2021 року у справі № 243/5286/17.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, апелянт зазначала про неможливість врахування позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), оскільки вона врегульовує інші правовідносини, зокрема з приводу нерухомого нежитлового майна. Така позиція апелянта не може бути прийнята апеляційним судом. Не зважаючи на те, що предметом розгляду в цій справі та в справі, яка була предметом розгляду Великої Палати, є нерухомість різного цільового призначення, дана обставина не має основного значення, оскільки позиція Верховного Суду полягає не у відшкодуванні шкоди в залежності від виду майна, а у можливості отримати компенсацію саме за нерозроблення державою правового механізму компенсації втрат осіб в таких випадках.

Не зважаючи на те, що постановою Кабінетом Міністрів було затверджено Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (в редакції постанови від 02.09.2020 року), яким було внесено зміни в постанову Кабінету Міністрів України Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання від 18.12.2013 року, даний порядок не може бути розповсюджений на вимоги позивача, оскільки він стосується лише процедури допомоги та компенсації постраждалим за шкоду житлу, що мала місце на території, підконтрольній Україні. В даній же справі розглядається відмінна ситуація, так як позивач ґрунтує свої вимоги на факті руйнації будинку, що знаходиться на території, що непідконтрольна Україні на даний час. Таким чином, колегія суддів констатує відсутність розробленого правового механізму, що врегульовує ситуації, подібні до ситуації позивача. В свою чергу зазначене обумовлює наявність підстав висновку про порушення права позивача, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та його захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме присудження до сплати на користь позивача компенсації у розмірі 60 000 грн. Вказаний розмір апеляційний суд встановлює виходячи із обставин справи, принципів розумності та справедливості, вважаючи, що саме такий розмір компенсації є належним в даному випадку.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, з огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько