Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 760/31360/19

провадження № 61-10335св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальне підприємство «Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Букіної О. М. від 29 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Мараєва Н. Є., від 25 травня 2021 року.

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва») про зобов`язання вчинити певні дії.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 02 лютого 1987 року він був прийнятий на посаду газоелектрозварювальника 5-го розряду до ГЮКК «Главукрнефтегазстрой», де пропрацював по 12 жовтня 1998 року. Вказував, що 08 липня 1993 року на підставі розпорядження представника Президента України його було включено до переліку громадян, яким надаються житлові приміщення за рахунок фондів підприємств та організацій району. 04 серпня 1993 року на його ім`я було видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Вказував, що він та його сім`я проживають та зареєстровані у вказаній квартирі.

Позивач зазначав, що у 2015 році він звернувся до відповідача із заявою та відповідними документами про виведення вказаної вище квартири із числа службових. 25 грудня 2015 року він отримав відмову у виведенні вказаної вище квартири із числа службових, з рекомендацією звернутися до первинного балансоутримувача - ККП ОПФ «Укргазбуд».

Згідно рішення Київської міської ради № 117/838 від 27 квітня 2000 року будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який був на балансі ККП ОПФ «Укргазбуд», переданий до комунальної власності територіальної громади м. Києва. ККП ОПФ «Укргазбуд» вже не здійснює жодних управлінських функцій відносно вказаного службового житла, відповідно використовувати квартиру як службове приміщення немає необхідності, крім того він має пріоритетне право на її приватизацію в майбутньому.

Позивач зазначав, що він неодноразово звертався до відповідача з письмовими зверненнями про подачу документів на розгляд Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації для прийняття рішення про виведення спірної квартири із числа службових, однак ці звернення не знайшли позитивного реагування, а тому він вимушений звернутися до суду із цим позовом.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити, зобов`язати відповідача подати до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації клопотання про виведення з числа службових жилого приміщення квартири АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня

2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач дійсно працював у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» у період з 01 травня 2015 року по 30 листопада 2015 року. Станом на час розгляду справи позивач у трудових відносинах з відповідачем не перебуває, між тим позивач та члени його сім`ї продовжують проживати у спірній квартирі. Доказів того, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні службовим житлом позивачу та членам його сім`ї матеріали справи не містять. У відповідача потреби у спірному службовому житлі не відпали.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у відповідача відсутні правові підстави для виведення спірної квартири з числа службових, оскільки це є правом, а не обов`язком останнього. Спірна квартира закріплена на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» та саме до його компетенції належить вирішення питання про виключення квартири з числа службових за клопотанням відповідного органу, за яким житло закріплене як службове, а не за клопотанням наймача чи членів його сім`ї. При вселенні у спірну квартиру позивач був обізнаний про її статус як службового житла.

Узагальнені доводи касаційної скарги

19 червня 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва

від 29 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 25 травня 2021 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами норм матеріального

і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 750/11511/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 750/13081/18, від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19, від 27 травня 2020 року у справі № 750/1063/19, від 09 жовтня 2020 року у справі № 750/3925/18, від 12 листопада 2020 року у справі № 640/10473/19, від 12 листопада 2020 року у справі № 750/967/19, від 22 грудня 2020 року у справі № 750/8002/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 636/1480/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази, суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник стверджує, що04 серпня 1993 року на його ім`я було видано ордер на право заняття службового житлового приміщення за адресою: кв. АДРЕСА_1 . У 2015 році він звернувся до відповідача із заявою та відповідними документами про виведення вказаної вище квартири із числа службових, однак отримав відмову, з рекомендацією звернутися до первинного балансоутримувача - ККП ОПФ «Укргазбут». Листом від 13 листопада 2020 року ПАТ «Укргазбут», як правонаступник ККП ОПФ «Укргазбуд», повідомило його про те, що не заперечує та надає згоду щодо виведення спірної квартири з розряду службових, оскільки відпала необхідність використовувати її як службове житлове приміщення. Позивач вказує, що він проживає у спірній квартирі разом із сім`єю з 1993 року, має стаж роботи більше 15 років та йому гарантувалось забезпечення первинно службовим житлом з подальшим наданням житла із житлового фонду. Посилається також на те, що не має можливості скористатись правом на приватизацію житла.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» про зобов`язання вчинити певні дії призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 лютого 1987 року позивач був прийнятий на посаду газоелектрозварювальником 5-го розряду до ЖКК «Главукрнефтегазстрой», де пропрацював до 12 жовтня 1998 року.

08 липня 1993 року на підставі розпорядження представника Президента України ОСОБА_1 було включено до переліку громадян, яким надаються житлові приміщення за рахунок фондів підприємств та організацій району.

04 серпня 1993 року на ім`я ОСОБА_1 було видано ордер № 1096 на право заняття службового житлового приміщення, за адресою: кв. АДРЕСА_3 . Позивач та його сім`я проживають та зареєстровані у цій квартирі.

У 2015 році він звернувся до відповідача із заявою та відповідними документами про виведення вказаної квартири із числа службових.

25 грудня 2015 року позивач отримав відмову у виведенні вказаної квартири із числа службових з рекомендацією звернутися до первинного балансоутримувача - ККП ОПФ «Укргазбуд», проте 27 квітня 2000 року на підставі рішення Київської міської ради № 117/838 спірна квартира була передана у власність територіальної громади м. Києва.

26 червня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виведення спірної квартири з числа службових та листом від 11 липня 2019 року отримав відмову з посиланням на те, що відсутні правові підстави для такого виключення.

Відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 січня 2011 року № 20 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в місті Києві ради майна, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» спірний будинок передано на баланс КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, яке у подальшому відповідно до рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 перейменовано в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_2 закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» відповідно до додатку 2 до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року № 279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» (зі змінами від 11 листопада 2016 року № 838).

Безпосередньо у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» позивач працював у період з 01 травня 2015 року по 30 листопада 2015 року.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 118 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно із частиною другою статті 121 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що воно надається у зв`язку з характером трудових відносин особи з володільцем такого, а тому особа, яка користується службовим житлом усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Згідно із статтею 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла.

Судами встановлено, що позивач у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», на балансі якого перебуває спірна квартира, працював у період з 01 травня 2015 року по 30 листопада 2015 року.

Станом на час розгляду справи судами попередніх інстанцій позивач у трудових відносинах з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» не перебував, однак продовжує на власний розсуд користуватися квартирою (разом із членами його сім`ї), наданою у користування як службове житло. Судами не було встановлено перешкод у користуванні позивачем наданим йому для проживання житлом.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що не підлягають приватизації, зокрема, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових.

Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 (із змінами), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті ради народних депутатів.

Подання такого клопотання є правом підприємства, установи, організації.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки службова квартира АДРЕСА_3 була надана позивачу у 1993 році, як працівнику, що перебував у трудових відносинах із ЖКК «Главукрнефтегазстрой», де він пропрацював по 12 жовтня 1998 року.

На час вирішення справи спірна квартира була закріплена на праві господарського відання за відповідачем - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», яким не порушувалось питання про виключення квартири з числа службових у зв`язку із існуванням потреби у використанні цієї квартири як службової з метою забезпечення житлом працівників підприємства.

Вирішення питання про виключення жилого приміщення із числа службових слід вважати правом, а не обов`язком КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», про що обґрунтовано було зазначено судами попередніх інстанцій. Недобросовісності при реалізації цього права судами не встановлено.

При отриманні у користування службової квартири АДРЕСА_3 позивач був обізнаний про її статус та міг усвідомлювати тимчасовий характер користування житлом, наданого у період його перебування у трудових відносинах із його роботодавцем (балансоутримувачем), з урахуванням гарантій, передбачених статтею 125 ЖК Української РСР.

Чинне законодавство не надає особі право на приватизацію службового житла.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Слід зауважити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12, Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 750/11511/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 750/13081/18, від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19, від 27 травня 2020 року у справі № 750/1063/19, від 09 жовтня 2020 року у справі № 750/3925/18, від 12 листопада 2020 року у справі № 640/10473/19, від 12 листопада 2020 року у справі № 750/967/19, від 22 грудня 2020 року у справі № 750/8002/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 636/1480/19.

Зокрема, у вказаних справах Верховний Суд приймав судові рішення з урахуванням положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь
О. М. Осіян С. Ф. Хопта

В. В. Шипович