Номер провадження: 22-ц/813/6965/21
Номер справи місцевого суду: 503/2395/19
Головуючий у першій інстанції Сердюк Б. С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 503/2395/19

Номер провадження: 22-ц/813/6965/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

суддів Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіна М.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіна М.М., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Сердюка Б. С. о 16 годині 48 хвилині 22 грудня 2020 року, повний текст рішення складений 29 грудня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 в частині покупця, укладеного 26 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори Налдіною М.М., реєстровий № 440 та перевести права покупця за даним договором на ОСОБА_1 ; 2) визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки в АДРЕСА_1 у частині покупця, укладеного 26 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений державним

нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори Налдіною М.М., реєстровий № 441 та

перевести права покупця за даним договором на ОСОБА_1 ; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок та

земельну ділянку в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим що, 26 травня 2017 року між відповідачем ОСОБА_4 та сином позивача - ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . Згідно даного договору ОСОБА_5 набув у власність вказаний будинок у порядку та на умовах передбачених договором.

Також, 26 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 . Згідно даного договору ОСОБА_5 набув у власність зазначену земельну ділянку у порядку та на умовах передбачених договором

Позивач вказує, що хоча покупцем за даними договорами виступав ОСОБА_5 , фактичним покупцем був - ОСОБА_1 .

Оскільки позивач працює і не може в робочий день відлучатися з роботи, він попросив ОСОБА_4 домовитися з нотаріусом про укладення угоди купівлі-продажу на вихідний день, яка повідомила, що зустріч з нотаріусом Налдіною М.М. відбудеться 20.05.2017 року.

ОСОБА_1 попросив свого сина ОСОБА_6 приїхати на оформлення будинку зі своїми документами, щоб бути свідком зі сторони позивача під час укладення угоди. Коли позивач приїхав на оформлення угоди, йому повідомили, що в цей день він не зможе оформити документи, а їх оформлять лише в якийсь день на протязі тижня, про який йому повідомлять.

Оскільки він не міг бути присутнім в робочий день, то попросив сина, щоб домоволодіння було оформлено на нього з наступним переоформленням на позивача, як покупця, на що син погодився та ні з ким про це не говорив, бо це стосувалося тільки їх обох.

В цей же день, він з ОСОБА_4 пішли в банк, де позивач при її свідку, передав особисто в руки кошти в повному обсязі за домоволодіння, про що вона надала власноручно написану розписку та передала документи на домоволодіння і житловий будинок. При цьому, в квитанціях на оплату послуг нотаріуса та податки на його прохання було вказано платником прізвище його сина.

Згодом помічник нотаріуса повідомив позивача по телефону, що 26.05.2017 року необхідно з`явитися до нотаріуса для оформлення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, про що він у свою чергу повідомив сина та попросив свою двоюрідну сестру ОСОБА_7 , бути свідком при оформленні даних договорів.

За домовленістю, син віддав позивачу оригінали документів на домоволодіння та земельну ділянку в присутності його майбутньої дружини ОСОБА_8 , так як згодом планувалось переоформити спірне майно на позивача. Переоформити спірний житловий будинок та земельну ділянку вчасно він не встиг, оскільки готувалися до весілля сина та у позивача були матеріальні проблеми, а саме - треба було повертати кошти, позичені на придбання житлового будинку та земельної ділянки.

В подальшому переоформити житловий будинок та земельну ділянку на ім`я позивача не вдалося, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 його син ОСОБА_5 трагічно загинув.

Позивач наголошує, що продавець ОСОБА_4 продавала житловий будинок саме йому і саме він передавав їй кошти за договором. ОСОБА_5 власних коштів на придбання житлового будинку та земельної ділянки не мав. Ніяких перемовин про продаж житлового будинку та земельної ділянки з ОСОБА_5 , який був формально вписаний в договір як покупець, ОСОБА_4 не вела, ніяких коштів від нього не отримувала.

Підтвердженням укладення договору купівлі-продажу з позивачем у якості покупця, є розписка ОСОБА_4 від 20.05.2017 року щодо отримання від ОСОБА_1 коштів в розмірі 6 000 доларів США.

Таким чином, позивач вказує, що саме він здійснив оплату вартості житлового будинку та земельної ділянки із коштів, що належали йому особисто.

Посилаючись на те, що вищевказані житловий будинок та земельна ділянка були придбані за кошти позивача і для нього, він просить визнати договори купівлі продажу даного майна недійсним в частині, що стосується покупця. Визнати позивача покупцем за даними договорами та визнати за ним право власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1 (а. с. 2 - 5).

2.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідачі зазначають, що для визнання договору купівлі-продажу в частині покупця необхідним є існування двох умов, а саме, що майно було придбано за кошти іншої особи і що воно придбане саме для неї. Відповідачі не заперечують того, що якусь частину коштів для допомоги сину у придбанні житла надав позивач. Однак, інша частина коштів була власністю його сина - ОСОБА_5 .. Житловий будинок разом із земельною ділянкою купувався саме ОСОБА_5 для себе та своєї майбутньої сім`ї, оскільки він мав намір одружитись. Також вказують, що ОСОБА_5 працював, мав власний заробіток та власні кошти для придбання будинку. Крім того, відповідачі зазначають, що при укладенні договорів купівлі-продажу ОСОБА_5 не повідомляв нотаріусу жодних обставин з приводу укладення договору в інтересах іншої особи. Позивачем не надано жодних доказів, крім його тверджень щодо домовленості з сином про придбання будинку та земельної ділянки саме для позивача. Вважають, що бажання перевести права покупця на себе у позивача виникло через тривалий проміжок часу, у зв`язку з тим, що після смерті сина, спадкоємці звернулися до суду з позовом про поділ спадкового майна (а. с. 65 - 71).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 22 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності.

Рішення мотивоване тим, що позивачем та його представником не було доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно придбавалось за рахунок особистих коштів позивача та для нього особисто, а також що між позивачем та його сином існували відповідні домовленості щодо подальшого відчуження на користь позивача майна, яке є предметом оспорюваних правочинів. Позивач після укладення договорів купівлі-продажу від 26 травня 2017 року, будучи достовірно обізнаним щодо умов цих договорів, не оспорював їх як в цілому, так і в частині покупця протягом тривалого часу, до часу звернення спадкоємців ОСОБА_5 за оформленням спадщини.

ОСОБА_5 у встановленому законом порядку, згідно договорів купівлі-продажу набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1 (а. с. 189 - 196).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладені в рішенні суду, обставинам справи, з порушення норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) суд першої інстанції не надав належну оцінку тому факту, що у ОСОБА_5 не було власних коштів для придбання житлового будинку; 2) доводи відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що ОСОБА_5 займався підприємницькою діяльністю голослівні, оскільки останній припинив свою підприємницьку діяльність 14.05.2015 року, тобто задовго до придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки; 3) ОСОБА_5 не міг заробляти кошти за допомогою автомобіля, оскільки він був придбаний 22.07.2017 року, тобто після придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки; 4) в матеріалах справи відсутні докази офіційного працевлаштування ОСОБА_5 ; 5) відсутність пояснень ОСОБА_4 свідчить про неповноту судового розгляду та позбавлення можливості підтвердити доводи ОСОБА_1 ; 6) висновок суду, що позивачем не підтверджено факту передачі власних коштів ОСОБА_4 , необґрунтовані, так як в судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила частково доводи позивача та зазначила, що ОСОБА_1 надав кошти у сумі 4 000 доларів США (а. с. 213 - 216).

2.6 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державний нотаріус Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіна М.М. не скористались правом надання відзиву, пояснень на апеляційну скаргу. Відзиви, пояснення на апеляційну скаргу не надійшли.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.03.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 22 грудня 2020 року залишено без руху (а. с. 220 - 220 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтами подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки (а. с. 223 - 224).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 22 грудня 2020 року (а. с. 226 - 226 зворотна сторона)

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.04.2021 року призначено справу до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 227).

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши поясненняучасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підглядає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

26 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купив житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , про що державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М.М. було зроблено реєстраційний запис за № 440. Наслідком укладення договору стала державна реєстрація за ОСОБА_5 права власності на вказаний будинок.

Пунктом 3.1 договору купівлі-продажу передбачено, що продаж предмету договору за домовленістю сторін вчиняється за 72440 гривень, які отримані Продавцем від Покупця до підписання цього договору шляхом переведення Покупцем грошей на рахунок Продавця, згідно довідки ТВБВ 10015/0395 філії Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" № 19 від 23 травня 2017 року, що передбачено діючим законодавством України. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною та змінам не підлягає. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні об`єкти нерухомого майна та за їхнім розсудом визначена в цьому договорі ціна саме цього житлового будинку відповідає його дійсній вартості.

В пункті 6.8 Договору, сторони підтвердили, що цей договір вчинено за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної із сторін.

На виконання умов визначених у пункті 6.10 Договору, одночасно з договором купівлі продажу житлового будинку був укладений сторонами та посвідчений нотаріусом аналогічний договір купівлі-продажу земельної ділянки на якій розташований житловий будинок.

26 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купив земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , про що державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М.М. було зроблено реєстраційний запис за № 441. Наслідком укладення договору стала державна реєстрація за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку.

Пунктом 3.1 договору купівлі-продажу передбачено, що продаж предмету договору за домовленістю сторін вчиняється за 22000,00 гривень, які отримані Продавцем від Покупця до підписання цього договору. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні об`єкти нерухомого майна та за їхнім розсудом визначена в цьому договорі ціна саме цієї земельної ділянки і відповідає її дійсній вартості.

В пункті 7.6 Договору, сторони підтвердили, що цей договір вчинено за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної із сторін.

Згідно заяви від 26 травня 2017 року ОСОБА_5 нотаріусу повідомлено, що житловий будинок він купує на власні кошти і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, немає. ОСОБА_4 в цій же заяві підтвердила, що вона ознайомлена з обставинами викладеними в заяві. Жодних зауважень нею не зазначено.

Згідно розписок від 20.05.2017 року, ОСОБА_4 підтвердила, що отримала готівкою від ОСОБА_1 6 000 доларів США за купівлю будинку по АДРЕСА_1 . При отриманні коштів за продаж будинку по проханню покупця ОСОБА_1 оформили документи на його сина ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки №19 від 23.05.2017 року, виданої Державним ощадним банком України, ОСОБА_5 вніс на рахунок ОСОБА_4 кошти у сумі 2 750 доларів США, що станом на 23.05.2017 року еквівалентно 72 440,27 гривень.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних особі, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань станом на 18.06.2020 року, 25.02.2014 року ОСОБА_5 зареєстрований як фізична-підприємець та не перебуває в стані припинення.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Кодимським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 24 листопада 2017 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим, як передбачено частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, буде встановлено, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір підлягає визнанню недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, для визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, позивач має довести відповідними доказами визначеними у ч. 2 ст. 218 ЦК України, що саме він є стороною договору, тобто, що майно було придбано для нього та за його кошти.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

При вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

ОСОБА_1 частково оспорюючи договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 від 26 травня 2017 року, посвідчені державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М.М., вказує про те, що вищевказані об`єкти нерухомості були придбані виключно за його особисті кошти і для нього.

В якості підтвердження факту передачі позивачем власних коштів продавцю та, що саме він є покупцем за договором було надано розписки, згідно яких ОСОБА_4 зазначила, що отримала готівкою від ОСОБА_1 6 000 доларів США за купівлю будинку по АДРЕСА_1 . При отриманні коштів за продаж будинку по проханню покупця ОСОБА_1 оформили документи на його сина ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо критичної оцінки вказаних розписок, оскільки сума коштів, яка в них зазначена, відрізняється від оціночної вартості будинку, зазначеній у договорі купівлі-продажу, та сумі коштів, яка передбачена п. 3.1 договору як ціна договору. Крім того, дані розписки не містять будь-яких даних, що покупець за договором ОСОБА_5 був обізнаним із їх змістом та не підтверджують, що він надавав згоду на придбання будинку не для себе, а для позивача.

Також із змісту розписки встановлено, що її текст складено у минулому часі, а саме, що на прохання ОСОБА_1 "оформили" документи на його сина ОСОБА_5 .. Тобто, надаючи дану розписку 20.05.2017 року, тобто до укладення договору, ОСОБА_4 зазначає, що документи вже оформлені, у зв`язку з чим у суду виникає сумнів з приводу дійсної дати складення даних розписок.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що позивач не довів своїх позовних вимог, оскільки всупереч вимог статті 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів того, що оспорювані ним правочини купівлі-продажу нерухомого майна є удаваними в частині покупця і спірна майно придбано саме за його кошти.

Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що гроші ОСОБА_1 були передані ОСОБА_4 , суд дійшов висновків, що вони не підтверджують факт придбання спірного майна саме за особисті грошові кошти позивача, а також не доводять підстав і обставин, з якими закон пов`язує удаваність угоди купівлі-продажу нерухомого майна в частині особи покупця.

Позивачем та його представником не було доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно придбавалось за рахунок особистих коштів позивача та для нього особисто, а також що між позивачем та його сином існували відповідні домовленості щодо подальшого відчуження на користь позивача майна, яке є предметом оспорюваних правочинів.

Крім того, позивач після укладення договорів купівлі-продажу від 26 травня 2017 року, будучи достовірно обізнаним щодо умов цих договорів, не оспорював їх як в цілому, так і в частині покупця протягом тривалого часу, до часу звернення спадкоємців ОСОБА_5 за оформленням спадщини.

Вказане свідчить про те, що позивач визнавав право власності на оспорюване майно за ОСОБА_5 ..

ОСОБА_5 у встановленому законом порядку, згідно договорів купівлі-продажу, набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1 .

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

3.4 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 07 вересня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова