Провадження 2/557/448/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року смт Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області у складі:

судді Оленич Ю.В.,

секретар судового засідання Лисанець М.В.,

номер справи 569/11732/20,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Гоща за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що між ним та відповідачем 07 листопада 2018 року укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав в борг від позивача грошові кошти в розмірі 1700 доларів США і зобов`язався повернути позику до 20 жовтня 2020 року, а також сплачувати 10% щомісячної плати за користування на залишкову суму. На підтвердження укладення договору ОСОБА_2 власноручно склав письмову розписку.

Оскільки відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання, позивач, посилаючись на приписи норм права, які містяться у ст.ст. 526, 530, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг, який згідно проведеного розрахунку становить 11077 доларів США, та судові витрати.

У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 25 серпня 2021 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

12 жовтня 2021 року ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області підготовче провадження по даній справі закрито та таку призначено до судового розгляду по суті.

Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, вказавши на зазначені у ньому обставини.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, зокрема в частині основної суми боргу, яка становить 1700 доларів США, та погодився з нарахованими процентами в такі же сумі, вказавши на непосильність сплати процентів у більшому розмірі. При цьому, останній зазначив, що дійсно взяв у позивача у борг 1700 доларів США, які зобов`язався повернути до 20 жовтня 2020 року зі сплатою 10% щомісячної плати за користування такими коштами, про що власноручно написав розписку. Відповідач зазначив, що не повернув кошти позивачу у визначений у розписці термін через проблеми в родині, однак буде намагатися такий повернути.

Заслухавши позивача та відповідача, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на таке.

Судом установлено, що 07 листопада 2018 року ОСОБА_2 склав розписку, за якою зобов`язався до 20 жовтня 2020 року повернути ОСОБА_1 отримані в позику 1700 доларів США та сплачувати 10% щомісячної плати за користування на залишкову суму, уклавши таким чином договір позики.

Свої зобов`язання по поверненню позики ОСОБА_2 добровільно не виконав, про що свідчить наявність у ОСОБА_1 боргового документа - розписки ОСОБА_2 від 07 листопада 2018 року, а тому такий звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором позики від 07 листопада 2018 року, сума заборгованості ОСОБА_2 за період з грудня 2018 по травень 2021 року склала - 11 077 доларів США.

Відповідач будь-яких заперечень щодо написання вказаної розписки чи наявності боргу перед позивачем не надав.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами з приводу виконання зобов`язання з повернення коштів, регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Так, судом установлено, що 07 листопада 2018 року між сторонами укладено договір позики, згідно з яким позивачем передано відповідачу грошові кошти у борг у розмірі 1700 доларів США, останній в свою чергу видав боргову розписку. На день подання позовної заяви відповідачем не виконано обов`язку з повернення коштів позивачу в обумовленій сумі.

Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, те що відповідачем не оспорено факт отримання від позивачки позики, суд вважає, що факт укладення між сторонами саме договору позики є доведеним, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст. 1047 ЦК України. Відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку.

Що стосується суми заборгованості, яку позивач просить стягнути згідно проведеного ним розрахунку, то суд зазначає наступне.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості, яка визначена останнім у сумі 11077 доларів США, судом установлено, що розрахунок проведено за період з грудня 2018 року по травень 2021 року з урахуванням процентів за користування наданими коштами, які нараховані у розмірі 10% щомісячної плати за користування на залишкову суму.

Як убачається зі змісту розписки, відповідач ОСОБА_2 зобов`язався суму позики повернути в повному обсязі із нарахованими відсотками (10% щомісячної плати на залишкову суму) в строк до 20 жовтня 2021 року. Однак, позивач ще просить стягнути з відповідача відсотки за користування позикою за період з листопада 2020 року по травень 2021 року, тобто поза межами строку дії розписки.

Однак, суд не погоджується з періодом розрахунку заборгованості за процентами, що визначений позивачем поза межами строку дії договору, виходячи з наступного.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином вимоги ОСОБА_1 про стягнення визначених у договорі процентів після 20 жовтня 2020 року (закінчення строку дії договору позики) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №175/4753/15-ц. З огляду на зазначене, те, що позика надавалася в іноземній валюті, а також враховуючи положення ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, суд приходить висновку, що позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики лише у межах погодженого сторонами строку дії розписки тобто до 20 жовтня 2020 року.

Таким чином сума заборгованості з урахуванням процентів за користування грошовими коштами, що підлягає стягненню з відповідача за договором позики складає 6046 доларів США (5686+(5686/31х20).

Виходячи з цього, суд приходить висновку про часткове задоволення вимог позивача.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно платіжних доручень при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3039 гривень 32 копійки.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (54,73%), що становить 1663,42 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07 листопада 2018 року в сумі 6046 (шість тисяч сорок шість) доларів США.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1663 (одна тисяча шістсот шістдесят три) гривні 42 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року.

Суддя Ю.В. Оленич