Справа № 638/90/21
Провадження № 2/643/2862/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 (далі - відповідач) грошові кошти в загальному розмірі 19475,74 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 04.05.2018 року між позивачем та відповідачем укладений договір найму (оренди) нежитлових приміщень (далі - Договір), згідно умов якого позивач передав у користування відповідача нежитлові приміщення № 17 та № 28 у житловому будинку літ. «А-7», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на строк 1 рік. В подальшому на підставі письмового звернення відповідача, строку дії Договору було продовжено на 1 рік до 05.05.2020 року, про що укладено відповідну додаткову угоду. Договір був припинений внаслідок закінчення строку, на який він був укладений, з 05.05.2020 року. Умовами Договору передбачено сплату орендної плати в розмірі 6000,00 грн. на рік. Відповідач згідно п. 4.2 Договору був зобов`язаний сплатити заборгованість з орендної плати за 2 роки в загальному розмірі 12000,00 грн. протягом 30 днів, починаючи з 05.05.2020 року. Проте вказане зобов`язання відповідачем не виконано. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі в розмірі 12000,00 грн., пеню за несвоєчасну сплату орендної плати, передбачену умовами Договору, в розмірі 857,32 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України інфляційні збитки в розмірі 265,20 грн. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 211,49 грн. Крім того, внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань щодо оплати спожитої теплової енергії, у нього перед КП «Харківські теплові мережі» виникла заборгованість за теплову енергію в розмірі 5352,34 грн. та заборгованість з пені в розмірі 789,39 грн. Вказана заборгованість була оплачена ФОП ОСОБА_3 , яка в подальшому відступила відповідне право вимоги позивачу. Враховуючи наведене, позивач також просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 6141,73 грн. (5352,34 грн. + 789,39 грн.).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.01.2021 року цивільну справу направлено за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.02.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

28.05.2020 року відповідачем подано зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у користуванні майном.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.08.2021 року у прийнятті зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 спільного розгляду з первісним позовом - відмовлено, зустрічну позовну заяву повернуто заявнику.

20.09.2021 року судом отримано відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначено, що виходячи із ст. 530, 764 ЦК України та п. 4.2 Договору, строк виконання зобов`язання по сплаті орендної плати не настав, оскільки Договір вважається продовженим. Вимоги про відшкодування витрат з оплати теплової енергії також є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано підтверджень зв`язку ФОП ОСОБА_3 саме з орендованими приміщеннями, а передача права вимоги від ФОП ОСОБА_3 до позивача сам по собі не може свідчити про обґрунтованість вказаних позовних вимог.

22.09.2021 року представником позивача подана відповідь на відзив, у якій він наполягав на задоволенні позову та заперечував доводи відповідача щодо продовження дії Договору, посилаючись на факт усного повідомлення відповідача про намір позивача припинити дію Договору. Також позивачем заперечено доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення витрат по оплаті спожитої теплової енергії.

07.10.2021 року відповідачем подані заперечення, в яких він заперечував доводи представника позивача та наполягав на відсутності підстав для задоволення позову.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по орендній платі в розмірі 12000,00 грн., пені за несвоєчасну сплату орендної плати в розмірі 857,32 грн., інфляційних збитків у розмірі 265,20 грн. та 3 % річних в розмірі 211,49 грн., суд керується таким.

04.05.2018 року між позивачем та відповідачем укладений договір найму (оренди) нежитлових приміщень (Договір), предметом якого є передача позивачем (орендодавцем) у платне користування відповідача (орендаря) нежитлових приміщень цокольного поверху № 17 та № 28 у житловому будинку літ. «А-7», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Об`єкт оренди).

Факт передачі Об`єкта оренди підтверджується Актом здачі-приймання нежилого приміщення від 07.05.2018 року, підписаним сторонами.

Відповідно до п. 2.1 Договору, Об`єкт оренди передається в оренду строком на один рік, починаючи з 04.05.2018 року по 04.05.2019 року.

03.05.2018 року сторонами укладено Додаткову угоду до Договору, згідно якої п. 2.1 Договору затверджено в наступній редакції: «Об`єкт оренди передається в оренду строком на один рік, починаючи з 05.05.2019 року по 05.05.2020 року».

Згідно п. 5.1. Договору, орендна плата за користування Об`єктом оренди встановлюється в розмірі 6000,00 грн. за 1 рік.

В розділі 5 Договору, який має назву «Орендна плата, порядок розрахунків», не міститься положень щодо порядку та строків сплати орендної плати.

Як вбачається з умов Договору, положення щодо строків сплати орендної плати зафіксовані в п. 4.2 Договору, згідно якого Орендар зобов`язаний передати об`єкт оренди протягом 30 днів з моменту припинення цього Договору. Протягом цього ж строку Орендар проводить повний розрахунок по орендній платі.

Оскільки Договір не містить інших положень, які б регулювали порядок та строки сплати орендної плати, суд керується саме вказаними вище умовами Договору, згідно яких повний розрахунок по орендній платі орендар (відповідач) проводить протягом 30 днів з моменту припинення цього Договору.

При цьому суд враховує, що виходячи з доводів позовної заяви, позивач аналогічним чином тлумачить умови Договору щодо строків сплати орендної плати, оскільки в позовній заяві позивачем зазначено, що відповідач був зобов`язаний сплатити заборгованість з орендної плати в розмірі 12000,00 грн. протягом 30 днів, починаючи з 05.05.2020 року (дата, з якої за доводами позивача Договір був припинений внаслідок закінчення строку, на який його було укладено).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частино 5 ст. 762 ЦК України передбачено, що плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, законодавством України прямо передбачено право сторін договору оренди визначити на власний розсуд порядок і строки плати за оренду майна.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для застосування до виниклих між сторонами правовідносин щодо сплати орендної плати положень ч. 5 ст. 762 ЦК України щодо щомісячного внесення плати за оренду, оскільки сторони погодили в Договорі інший порядок сплати орендної плати - проведення повного розрахунку протягом 30 днів з моменту припинення Договору.

Таким чином, ключовим для вирішення питання щодо настання строку сплати орендної плати є вирішення питання щодо моменту припинення Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору, у випадку непред`явлення орендодавцем (позивачем) вимог про припинення дії договору оренди після закінчення строку, передбаченого п. 2 цього договору, строк договору оренди продовжується ще на 1 рік на тих же самих умовах, які передбачаються цим договором.

Пунктом 2 Договору в редакції Додаткової угоди від 03.05.2018 року було встановлено, що Договір укладений на строк по 05.05.2020 року.

Таким чином, виходячи з положень п. 6.1 Договору, у випадку непред`явлення позивачем вимог про припинення дії Договору, строк дії останнього продовжується на 1 рік, починаючи з 05.05.2020 року.

Процесуальний обов`язок доведення припинення строку дії Договору, виходячи з положень ст. 12, 13, 81 ЦПК України, покладається на позивача як на особу, яка пред`явила вимогу про стягнення заборгованості по орендній платі.

Так, згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачем не надано суду будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що він пред`явив відповідачу вимогу про припинення дії Договору після закінчення строку його дії, встановленого п. 2 Договору (05.05.2020 року).

Посилання представника позивача у відзиві на ту обставину, що приблизно у другій половині квітня 2020 року позивач повідомив відповідача, що він не має наміру на продовження дії Договору, суд не може визнати належним та допустимим доказом на підтвердження вказаної обставини з огляду на таке.

Як вбачається з положень ст. 174, 179 ЦПК України, відповідь на відзив відноситься до заяв по суті справи, тобто є по суті письмовим викладенням правової позиції позивача щодо предмета спору.

Заяви по суті справи не відносяться до засобів доказування в цивільній справі (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Таким чином, подання відповіді на відзив не звільняє позивача від процесуального обов`язку надати докази на підтвердження обставин, на які він посилався в обґрунтування позову в заявах по суті справи.

Доказів пред`явлення відповідачу вимоги про припинення дії Договору, позивачем суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведений факт припинення Договору, а відтак - не доведений факт настання строку сплати орендної плати за Договором.

Доводи позивача відносно того, що відповідач в ході здійснення господарської діяльності завдав приміщенню матеріального збитку внаслідок його недобросовісної експлуатації та подальше використання відповідачем Об`єкту оренди загрожувало завданню ще більших збитків та приведенню його у стан, в якому приміщення було б неможливо використовувати за цільовим призначенням, висловлені в обґрунтування необхідності припинення дії Договору, судом відхиляються, оскільки всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано.

Враховуючи наведене, суд відмовляє в позовних вимогах про стягнення заборгованості по орендній платі в розмірі 12000,00 грн. за період з 04.05.2018 року по 05.05.2020 року.

Оскільки позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату орендної плати, а також інфляційних втрат та 3 % річних, які позивачем нараховані на заборгованість по орендній платі, є похідними від позовних вимог про стягнення орендної плати, в яких судом відмовлено, суд відповідно відмовляє у вказаних похідних вимогах.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення коштів на утримання Об`єкту оренди у розмірі 5352,34 грн. та пені в розмірі 789,39 грн., суд керується таким.

Відповідно до тимчасового договору № 13255 від 01.11.2006 року про постачання теплової енергії, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та КП «Харківські теплові мережі», і додатків до нього, КП «Харківські теплові мережі» прийняло на себе зобов`язання щодо постачання теплової енергії у приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а ФОП ОСОБА_3 зобов`язалась оплачувати вказану теплову енергію.

В подальшому на підставі договору дарування нежитлових приміщень від 23.11.2016 року, ФОП ОСОБА_3 подарувала позивачу нежитлові приміщення цокольного поверху № 17 та № 28 у житловому будинку літ. «А-7», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з наданих суду доказів, КП «Харківські теплові мережі» було пред`явлено ФОП ОСОБА_3 претензію щодо сплати заборгованості за отриману теплову енергію, що виникла станом на 01.07.2020 року, в розмірі 5352,34 грн. Вказана заборгованість утворилась на підставі зазначеного вище договору № 13255 від 01.11.2006 року.

Також суду наданий акт звіряння, згідно якого заборгованість ФОП ОСОБА_3 перед КП «Харківські теплові мережі» станом на 01.07.2020 року складає 5352,54 грн., та рахунок КП «Харківські теплові мережі» на оплату пені, яка станом на 01.07.2020 року складає 789,39 грн.

Вказану заборгованість ФОП ОСОБА_3 було сплачено в повному обсязі, що підтверджується копіями наданих позивачем квитанцій від 06.08.2020 року на суму 2000,00 грн., від 03.09.2020 року на сумі 1352,34 грн., від 14.09.2020 року на суму 2000,00 грн., в яких в якості призначення платежу зазначено, що це плата за теплову енергію, та копією квитанції від 07.08.2020 року про сплату ФОП ОСОБА_3 пені в розмірі 789,39 грн. за несвоєчасну оплату теплової енергії.

Згідно договору про відступлення права вимоги від 29.12.2020 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 (Первісним кредитором) та позивачем (Новим кредитором), останній прийняв право вимоги, що належало Первісному кредитору, і став кредитором відповідача в частині вимоги щодо сплати грошових коштів в розмірі 5352,34 грн. та 789,39 грн., які були сплачені первісним кредитором на користь КП «Харківські теплові мережі».

Згідно п. 5.3 Договору, до орендної плати не включаються витрати за експлуатаційні послуги (в т.ч. комунальні платежі за водопостачання, електропостачання, теплопостачання, каналізацію, послуги зв`язку). За домовленістю сторін усі належні з власника приміщень платежі (комунальні, за газо-, водо,- електропостачання, каналізацію, земельні податки тощо) сплачує орендар (відповідач).

Положеннями п. 9 Договору також передбачено, що витрати на утримання нерухомого майна несе орендар. Під витратами на утримання нерухомого майна сторони домовились розуміти: витрати на оплату електропостачання, теплопостачання, водопостачання, каналізації та витрати на оплату послуг зв`язку в орендованих приміщеннях, а також аналогічні витрати в службових приміщеннях та приміщеннях загального користування.

Таким чином, згідно умов Договору обов`язок сплати всіх комунальних послуг, в тому числі послуг теплопостачання, які надає КП «Харківські теплові мережі», покладається на відповідача.

Оцінюючи доводи відповідача відносно того, що позивачем не надано підтверджень зв`язку абонента ФОП ОСОБА_3 саме з Об`єктом оренди, суд керується таким.

Положеннями ч. 2 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завдання справедливого вирішення цивільних справ превалюють над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 723/826/19 зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В постанові Верховного Суду від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16 також зазначено, що добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Заперечення відповідача фактично зводяться до посилання на недоведеність позивачем тієї обставини, що вказана вище заборгованість, нарахована ФОП ОСОБА_3 , виникла в результаті постачання теплової енергії саме на Об`єкт оренди. Зазначене, за доводами відповідача, підтверджується як відсутністю належних доказів, які б підтверджували зв`язок абонента ФОП ОСОБА_3 з Об`єктом оренди, так і належним виконанням відповідачем договірних зобов`язань по відшкодуванню витрат на утримання орендованого нерухомого майна, які за доводами відповідача здійснюються кожного місяця на підставі рахунків, наданих позивачем.

При цьому всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження доводів відповідача щодо належної оплати ним комунальних послуг, суду не надано.

Таким чином, будь-яких доказів, які б підтверджували добросовісне виконання відповідачем зобов`язань за Договором щодо оплати комунальних послуг (зокрема з постачання теплової енергії), суду не надано.

Також суд враховує, що позивачем надані суду скрін-шоти листування у месенджері «Вайбер», згідно яких відповідачу були надіслані фотографії вказаних вище акту звіряння та рахунку на оплату пені з коментарем, що це його борги та тепломережі підготували претензію. У відповідь абонент зазначає, що зв`язувався з інспектором тепломереж, на днях буде звірка.

Суд звертає увагу, що у письмових запереченнях відповідач не заперечував факт отримання ним вказаних вище повідомлень у месенджері «Вайбер» та в обґрунтування своєї правової позиціє лише зазначив, що вказане листування не підтверджує його згоду з тим, що зазначена заборгованість має відношення до Об`єкту оренди, та що акт звіряння був необхідний саме з метою встановлення природи такого боргу.

Виходячи з висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 13.07.2020 року в справі № 753/10840/19, скрін-шоти переписки, зокрема у месенджері Вайбер, є належним та допустимим доказом у цивільній справі.

За таких обставин, оцінюючи в сукупності надані суду докази, у тому числі співпадіння адреси нежитлових приміщень, на які постачалась теплова енергія, та адреси приміщень, які були орендовані відповідачем, вказані вище дані щодо переписки у месенджері «Вайбер», які не заперечувались відповідачем, а також факт ненадання відповідачем будь-яких доказів належного виконання ним зобов`язань щодо оплати спожитої теплової енергії за адресою Об`єкта оренди, суд вважає доведеним, що вказана вище заборгованість була нарахована КП «Харківські теплові мережі» у зв`язку із постачанням теплової енергії саме на Об`єкт оренди.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За таких обставин суд вважає доведеним, що внаслідок виконання ФОП ОСОБА_3 зобов`язань відповідача щодо оплати спожитої теплової енергії та пені, до неї від КП «Харківські теплові мережі» перейшло право відповідної вимоги до відповідача, яке в свою чергу нею було відступлене на користь позивача на підставі вказаного вище договору про відступлення права вимоги.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в загальному розмірі 6141,73 грн. (5352,34 грн. + 789,39 грн.).

За таких обставин суд частково задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 6141,73 грн.

Оцінюючи інші доводи і аргументи сторін та їх представників, викладені в заявах по суті справи, а також інші надані сторонами докази, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи предмет доказування в даній цивільній справі, суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим доводам і аргументам сторін, зокрема доводам відповідача щодо неправомірних дій позивача, спрямованих на перешкоджання відповідачу в користуванні Об`єктом оренди, та наданим на підтвердження вказаних доводів доказам. При цьому суд враховує, що відповідач в разі порушення його прав та законних інтересів, не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи питання щодо розподілу судового збору, суд керується таким.

Позивачем пред`явлені позовні вимоги в загальному розмірі 19475,74 грн. Судом позовні вимоги задоволені частково, в розмірі 6141,73 грн.

Позивачем під час пред`явлення позову сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 286,34 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд керується таким.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Виходячи з положень п 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розподілу підлягають не тільки фактично сплачені стороною витрати на професійну правничу допомогу, а й ті витрати, що підлягають сплаті. Аналогічні висновки щодо застосування норм права неодноразово висловлювались Верховним Судом.

Згідно договору про надання правової (правничої) допомоги № 161220 від 16.12.2020 року, укладеного між позивачем та Адвокатським бюро «Дмитра Ципліцького» в особі керуючого бюро адвоката Ципліцького Д.О., акту виконаних робіт № 000168 від 06.01.2021 року до вказаного договору на суму 3500,00 грн., рахунку № 000168 від 06.01.2021 року на суму 3500,00 грн., виписки з банківського рахунку щодо перерахування грошових коштів у розмірі 3500,00 грн., позивачем сплачені витрати на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн. за роботи, пов`язані в пред`явленням позову.

Крім того, згідно рахунку № 000508 від 21.09.2021 року, Адвокатським бюро «Дмитра Ципліцького» додатково надані позивачу правничі послуги в розмірі 2907,83 грн. Оцінюючи складові вказаних послуг, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення витрат, пов`язаних із складенням відповіді на відзив, у загальному розмірі 2500,00 грн. Вимоги позивача про стягнення витрат в розмірі 333,33 грн., пов`язаних із поїздкою до суду з метою одержання копії ухвали суду для її подальшого надіслання відповідачу, та поштових витрат, пов`язаних з відправленням на адресу відповідача ухвал суду, в загальному розмірі 407,83 грн., суд не може визнати обґрунтованими з наступних підстав. Виходячи з положень Глави 8 ЦПК України, вказані витрати не можуть бути віднесені ані до витрат на професійну правничу допомогу, ані до інших витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому суд враховує, що вказані витрати, пов`язані із направленням відповідачу копій процесуальних документів суду (ухвал), виходячи з чинного законодавства України, покладаються саме на суд, оскільки направлення сторонам копій постановлених судом ухвал є обов`язком суду. На переконання суду, добровільне виконання вказаних обов`язків представником позивача, з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду справи в умовах обмеженого фінансування направлення судом поштової кореспонденції, не може бути підставою для відшкодування вказаних витрат відповідачем.

Враховуючи наведене, суд для цілей розподілу судових витрат вважає обґрунтованими витрати позивача на правничу допомогу в розмір 6000,00 грн. (3500,00 грн. + 2500,00 грн.).

Доводи відповідача, висловлені в запереченнях, щодо ненадання позивачем належного розрахунку витрат на правничу допомогу, а також їх непропорційності, суд відхиляє, оскільки вказані доводи спростовуються наданими позивачем доказами, в тому числі доказами щодо розрахунку вартості таких витрат.

Пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1892,12 грн.

Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати в загальному розмірі 2178,46 грн. (286,34 грн. + 1892,12 грн.).

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) грошові кошти в розмірі 6141,73 грн. (шість тисяч сто сорок одна гривня сімдесят три копійки).

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) понесені останнім судові витрати в розмірі 2178,46 грн (дві тисячі сто сімдесят вісім гривень сорок шість копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 09.12.2021 року.

Суддя Д.А. Крівцов