Номер провадження: 22-ц/813/8219/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря - Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання спадкоємцем та визнання права власності на спадкове майно, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До суду 28 жовтня 2019 року надійшов позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за яким просила визнати її, ОСОБА_1 , спадкоємцем п`ятої черги та визнати за нею право приватної власності на 118/1000 частин квартири спільного заселення №2 за адресою АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 05 жовтня 2004 року набув право власності на 118/1000 частин квартири спільного заселення №2 за адресою АДРЕСА_1 , про що в реєстрі зроблено запис за №9855. 23 березня 2005 року ОСОБА_4 надав нотаріально засвідчену згоду на постійну реєстрацію в квартирі ОСОБА_5 . Відтак, починаючи із 2005 року по сьогоднішній день, вона, ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у зазначеній вище квартирі. Вказувала, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть. Відтак, після смерті останнього відкрилась спадщина у вигляді вказаної 118/1000 частини квартири спільного заселення АДРЕСА_2 . Позивачка посилалась на те, що вона є спадкоємцем п`ятої черги споріднення, оскільки є племінницею по батьківській лінії кровного споріднення. Про інших спадкоємців померлого позивачу невідомо та більш того, за всі майже 10 років, після смерті спадкодавця ніхто не висунув вимог щодо прийняття спадщини. Отже, позивачка вважає необхідним звернутись до суду з дійсним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що суду не було надано належних та допустимих доказів обґрунтованості заявлених позовних вимог, що відповідно до ст. 263 та 264 ЦПК України є підставою для відмові у задоволені позову в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 06.05.2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання спадкоємцем та визнання права власності на спадкове майно задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, зазначає, що з аналізу положень чинного законодавства вбачається, що єдиною підставою для набуття речових прав на нерухоме майно є державна реєстрація такого права. Враховуючи той факт, що на сьогоднішній день не вчинено дій третіми особами ( ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ), щодо проведення державної реєстрації на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2010 року на нерухоме майно, а саме 118/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , відповідно право власності даних осіб не зареєстровано.

ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, а саме: не були досліджені та встановлені обставини, які мають значення для вирішення справи та необ`єктивна досліджені та оцінені докази наявні в матеріалах справи.

Під час розгляду справи по суті, третіми особами було подано до суду заяву, вхід №26065/21 від 04.03.2021 року (а.с. 170), в якій зазначалося, що вони не заперечують проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Однак, судом першої інстанції не було взято до уваги та досліджено дану заяву.

Апелянт вважає, що з вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було повно та всебічно з`ясовані обставини справи, не були досліджені докази, а саме заяву подану ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , зі змісту якої виходить, що вони не заперечують проти того, щоб право власності було зареєстровано та визнано за ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2021 року апеляційне провадження за апеляційною скарго ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання спадкоємцем та визнання права власності на спадкове майно було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2021 року справу за апеляційною скаргою було призначено до розгляду на 25.11.2021 року на 10:30 год

25 листопада 2021 року в судове засідання сторони не з`явилися, причин неявки не повідомили.

25.11.2021 року від представника Одеської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 05 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Рюміною О.О., зареєстрованого в реєстрі за №9855, набув право власності на 118/1000 частин квартири спільного заселення №2 за адресою АДРЕСА_1 , про що в реєстрі зроблено запис за №9855 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 20.03.2009 року та складений Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ актовий запис №1718 від 20.03.2009 року (а.с.82).

Відтак, після смерті останнього відкрилась спадщина у вигляді 118/1000 частин квартири спільного заселення №2 за адресою АДРЕСА_1 .

Також за розглядом справи судом встановлено, за свого життя, 23 березня 2005 року, ОСОБА_4 надав нотаріально засвідчену згоду на постійну реєстрацію в вищевказаній квартирі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.7).

Відтак, починаючи із 13 квітня 2005 року по сьогоднішній день ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у зазначеній вище квартирі, про що свідчить довідка (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) від 20.07.2017 року (а.с.84).

ОСОБА_8 (позивачка по справі) є племінницею померлого ОСОБА_4 по батьківській лінії кровного споріднення, а ОСОБА_7 є колишньою дружиною брата померлого.

Із матеріалів справи вбачається, що брат померлого (батько позивачки) - ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 21.02.2003 року (а.с.85).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням права необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом.

Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги, впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України).

Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої-п`ятої черги.

Проте, апелянт просить суд визнати ОСОБА_1 спадкоємцем п`ятої черги а також визнати за нею право приватної власності на 118/1000 частин квартири спільного заселення №2 за адресою АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом».

«Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами, як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

Відповідний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 643/1216/15-ц (провадження N 61-6924св18).

Між тим, із матеріалів спадкової справи № 417/2009 року заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 вбачається, що 15.07.2009 року із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернулась донька померлого - ОСОБА_6 , яка виступала також в інтересах неповнолітньої сестри ОСОБА_2 (а.с.139).

Окрім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2010 року (справа 2-3277/10) було задоволено позов ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , пред`явлений до Одеської міської ради, та визнано за позивачами право приватної власності на 118/1000 частин квартири спільного заселення під №2 за адресою АДРЕСА_1 , у порядку спадкування після батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.159).

Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець за законом вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане й раніше закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, які заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.83 №4 судам роз`яснено, що відповідно до гл.4 закону від 25.12.74 «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Таким чином, суд вбачає, що треті особи - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 прийняли спадщину у вигляді 118/1000 частин квартири спільного заселення №2 за адресою АДРЕСА_1 , та остання належить їм незалежно від факту видачі їм свідоцтва про право на спадщину.

За викладеного, зважаючи на те, що судом встановлено наявність інших спадкоємців померлого ОСОБА_4 , які за чергою спадкування мають переважне право на спадкування, ніж позивачка, а також факт того, що останні прийняли спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання її спадкоємцем 5 черги та відсутність підстав для їх задоволення.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності є похідними від первісних, то вони також задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач на власний розсуд визначає таку особу, яка і стає відповідачем, про що зазначається в позовній заяві.

Звісно, якщо позивачем буде допущено помилку у визначенні відповідача, ані ОМС, до якого пред`явлено позов, ані суд не в змозі вплинути на його позицію щодо притягнення до участі у справі зазначеного відповідача.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч. 2 ст. 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. В разі відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом чи усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З огляду на те, що з матеріалів справи вбачаються що після померлого треті особи - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 прийняли спадщину у вигляді 118/1000 частин квартири спільного заселення №2 за адресою АДРЕСА_1 , та остання належить їм незалежно від факту видачі їм свідоцтва про право на спадщину, колегія суддів вважає за необхідне зазщначити, що Одеська міська рада в даному випадку є неналежним відповідачем у справі.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо того, що третіми особами не було зареєстровано право власності на частину спірної квартири та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

П. 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

? Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

? За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судом першої інстанції було надано оцінку посиланням позивача на визнанням договорів купівлі-продажу недійсним в повному обсязі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Правові підстави для скасування судового рішення та ухвалення при апеляційному перегляді справи нового рішення про задоволення позову відсутні.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.11.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкіна

С.О. Погорєлова