Головуючий у І інстанції Ул`яновська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувсядоСвятошинського районного суду міста Києва з позовом, в якому просив суд усунути перешкоди в праві користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , яка належить йому на пpaвi власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку у цій квартирі малолітнього ОСОБА_2 , та зобов`язати ОСОБА_3 зареєструвати малолітнього ОСОБА_2 за адресою свого проживання: АДРЕСА_2 .

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , в якій з 22 вересня 2011 року зареєстрований його онук ОСОБА_2 , відповідач по справі.

19 березня 2018 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Цим же рішенням встановлено, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати з матір`ю.

З березня 2019 року малолітній ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає, його речей у квартирі немає.

Оскільки реєстрація малолітнього онука у квартирі перешкоджає праву позивача вільно розпоряджатися нею, зокрема здійснити її продаж, позивач і звернувся до суду з позовом про усунення йому перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку та зобов`язання його матері ОСОБА_3 зареєструвати сина за своєю адресою.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що реєстрація відповідача у належній йому на праві власності квартирі порушує його права, як власника, на вільне розпорядження нею, що є підставою для задоволення його вимог. Крім того, судом першої інстанції неповно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, зокрема, судом помилково зазначено, що позивачем не надано відповідних доказів та не доведено, що його цивільне право або інтерес порушено, оспорено або не визнано.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Пилюченко І.Г. проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечила та просила залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.02.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, в якому народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції 07.08.2007 року, про що 07.08.2007 року у Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний запис № 3163 (а.с.33).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 03.08.2011 року позивач ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.30-31), у якій 22.08.2011 року за згодою позивача було зареєстровано ОСОБА_4 та його малолітнього сина - ОСОБА_2 .

Починаючи з серпня 2011 року, у спірній квартирі проживали разом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та їхній малолітній син - ОСОБА_2 , при цьому позивач ОСОБА_1 проживав окремо.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.32).

З пояснень ОСОБА_3 , викладених у відзиві, вбачається, що з 10.11.2017 року по червень 2019 року в квартирі проживали лише ОСОБА_3 разом із сином, оскільки чоловік ОСОБА_4 її покинув та мешкає за іншою адресою. А починаючи з червня 2019 року, ОСОБА_3 разом із сином тимчасово проживають за іншою адресою, оскільки позбавлені можливості потрапити до спірної квартири в зв`язку із зміною замків у вхідних дверях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Згідно ст.ст. 64, 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать, зокрема дружина власника, їх діти та батьки. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно ст. 157 цього ж Кодексу членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02.12.2010) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків i тоді, коли спільно з ними не проживає.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина має право на проживання в ciм`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Згідно п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що реєстрація місця проживання малолітнього в серпні 2011 року проведена згідно з вимогами чинного законодавства і до цього часу зареєстровані у спірній квартирі особи мають родинні стосунки між собою.

При цьому судом вірно враховано, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та батьком відповідача ОСОБА_4 , між ними склалися неприязні стосунки й малолітня дитина не має можливості проживати у спірній квартирі, оскільки з урахуванням її віку вона не може самостійно обирати місце проживання й змушена проживати за місцем проживання своєї матері, що є поважною причиною непроживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , та свідчить про наявність у малолітнього станом на теперішній час права на користування квартирою нарівні з її користувачем - батьком ОСОБА_4 , що відповідає ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Доводи позивача про те, що у зв`язку з розірванням шлюбу між його сином та ОСОБА_3 припинилися сімейні стосунки, а тому їхня дитина втратила право користування спірним житлом, суперечать положенням ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, у зв`язку із чим обґрунтовано відхилені судом. При цьому, судом вірно враховано, що в матеріалах справи відсутні докази щодо права користування відповідача ОСОБА_2 іншим житлом, окрім того, в якому він зареєстрований, або ж досягнення між його батьками домовленості щодо визначення його місця проживання за місцем проживання матері. Сам по собі факт непроживання дитини з березня 2019 року у спірній квартирі не може бути підставою для зняття її з реєстрації у цій квартирі. Крім того, зберігання права користування житловим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно у відповідності до положень ч.4 ст. 29 ЦК України.

Доказів тому, що реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу у розпорядженні власністю, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим ці посилання позивача судом обґрунтовано оцінені критично та відхилені за їх недоведеністю.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що онук позивача ОСОБА_1 право користування спірним жилим приміщенням не втратив, оскільки у зв`язку із розірванням шлюбу між його батьками, між якими склалися неприязні стосунки, малолітній позбавлений можливості постійно проживати у спірній квартирі, що є поважною причиною та підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Аналогічна позиція Верховного Суду наведена в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц (провадження № 61-9505св18).

Обгрунтованим є і рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 зареєструвати малолітнього ОСОБА_2 за адресою свого місця проживання у АДРЕСА_2 , оскільки з матеріалів справи вбачається, що вищевказана квартира, власником Ѕ частини якої була ОСОБА_3 , продана на підставі договору купівлі - продажу квартири від 20.02.2019 року.

Крім того, згідно ст. 160 та ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до вказаних норм права спір щодо визначення місця проживання дитини вирішується виключно між батьками, тому вимога позивача щодо визначення місця реєстрації його онука не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на нормах закону.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін, вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатністьі взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження його вимог, у зв`язку із чим, зважаючи на гарантоване кожній особі право на повагу до житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 з належної позивачу квартири та зняття відповідача з реєстраційного обліку у ній.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: