Справа № 464/5012/21
пр.№ 2/464/1457/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.11.2021 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

суддя Тімченко О.В.

справа № 464/5012/21

учасники справи:

позивач Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

вимоги: стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення

представники учасників справи:

представник позивача ОСОБА_5 .

Обставини справи

Позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства із позовом, в якому просить стягнути з відповідачів за період з 01 березня 2017 року по 31 липня 2020 року заборгованість за послуги з централізованого опалення у сумі 13 518,87 грн, інфляційних втрат в сумі 1229,85 грн, 3% річних в сумі 749,01 грн, покликаючись на неналежне виконання зобов`язань.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Ухвалою суду від 28 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачами заявлено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

За приписами ч.6 ст.279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.4 ст.10 ЦПК України).

Суд ураховує практику Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру проваджень у судових органах у контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право керуватися міркуваннями ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про проведення публічного розгляду справи

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Наведене викладено в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц, від 14 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц.

Характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому, зважаючи на відсутності необхідності виклику сторін для надання пояснень з огляду на обставини справи, у клопотанні про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін слід відмовити. Клопотання не обґрунтовано необхідністю учасників справи бути присутніми у судовому засіданні з розгляду справи щодо стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, адже всі доводи та заперечення вправі викласти у письмовому вигляді, що ними і зроблено. Сторонами реалізовано права на висловлення своїх аргументів щодо доводів чи заперечень іншої сторони.

Відповідачі не погоджуються на стягнення заборгованості у заявленому розмірі. Вважають, що між сторонами відсутні юридичні правовідносини (договір) та позивачем не надаються послуги з централізованого опалення. Указане викладено у відзиві на позов.

Відповідачі подали заяву про застосування строку позовної давності.

Позивач скористався правом подання відповіді на відзив, а відповідачі запереченнями.

Клопотання відповідачів про витребування статуту ЛМКП «Львівтеплоенерго», матеріалів кримінального провадження з ВП № 2 Львівського районного управління поліції ГУ НП у Львівській області всупереч ч.2 ст.84 ЦПК України не містить вжитих заходів для отриманих цих доказів самостійно, доказів вжиття таких заходів та причини неможливості самостійного отримання цих доказів. Тому на підставі ч.4 ст.183 ЦПК України клопотання про витребування доказів підлягає поверненню відповідачам без розгляду.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Мотиви та висновки суду

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , де і зареєстроване їх місце проживання. Указане підтверджується довідкою з місця проживання від 12 серпня 2021 року за № 26, відомостями органу реєстрації від 08 липня 2021 року.

Про актуальність даних свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 листопада 2021 року за № 286444327.

Позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вказаною адресою надаються послуги з централізованого опалення, що підтверджується інформацією щодо побудинкового лічильника теплової енергії та розрахунком кількості теплової енергії, спожитої на потреби опалення та гарячого водопостачання будинку по АДРЕСА_2 за період з 2017-2020 років (не заперечується відповідачами).

Між сторонами виникли правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема послуг з централізованого теплопостачання та постачання гарячої води, що регулюються загальними нормами Цивільного кодексу України, Житловим кодексом УРСР, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (у відповідній редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до ст.ст.319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. До комунальних послуг належать: послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (ст.ст.1, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч.1 ст.9, ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення споживачі зобов`язані оплачувати за надані житлово-комунальні послуги. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Також за положеннями ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Виходячи з приписів ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи даний позов, суд бере до уваги постанову Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 639/10591/14-ц, якою зроблено наступні висновки.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України.

Наведене спростовує аргументи відповідачів щодо відсутності письмово оформлених договірних відносин як підставу звільнення від оплати комунальних послуг з централізованого опалення.

Твердження відповідачів щодо ненадання позивачем послуг саме з централізованого опалення спростовується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, за якими централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві, є відгалуження від стояків у межах квартири. Надання позивачем послуг з теплопостачання відповідачем не оспорюється.

Наданий відповідачами експертний висновок щодо функціонування систем опалення та гарячого водопостачання в будинку АДРЕСА_2 , складений к.т.н, доцентом кафедри Національного університету «Львівська політехніка» Кравець Т.Ю. без дати не є належним та достатнім доказом, який би свідчив про безпідставність вимог позивача.

Згідно з розрахунком позивача за спірною адресою за період з 01 березня 2017 року по 31 липня 2020 року утворилася заборгованість, яка складається з наступного: 13 518,87 грн послуги з централізованого опалення; 1229,85 грн - інфляційні нарахування; 749,01 грн 3 % річних.

Відповідачами з наданням обґрунтованих заперечень та доказів указаний розрахунок не спростовано, що є їх процесуальним обов`язковим згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України, а відтак такий приймається судом до уваги як розмір наявної заборгованості перед позивачем.

Недоречними є покликання відповідачів на зловживання позивачем, яке полягає у нарахуванні на час карантинних обмежень 3% річних та інфляційних втрат.

Дійсно Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року встановлено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

У ст.549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафи, пені), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивачем нараховано індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України.

Аналізуючи наведені норми права, можна дійти висновку, що положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» щодо заборони нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) не розповсюджуються на індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, що розраховані у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України.

Доводи відповідачів про те, що позивачем порушено строк позовної давності суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Частинами 3, 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст.ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Судовий наказ відповідно до ч.1 ст.160 ЦПК України є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

У відповідності до ст.258 ЦПК України судовий наказ є одним із видів судових рішень.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04 січня 2021 року судовий наказ Сихівського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2020 року було скасовано, тому саме з цього часу й розпочався новий перебіг строку позовної давності. На момент винесення судового наказу строк позовної давності не був пропущеним, адже переривався у зв`язку із внесенням платежів в рахунок оплати за централізоване опалення у листопаді 2017 року, що, у свою чергу, свідчить про визнання заборгованості.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом липні 2021 року, строк позовної давності пропущено не було.

Посилання відповідачів на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 є безпідставним, оскільки йдеться інші обставини справи відмова у видачі судового наказу у зв`язку з наявністю між сторонами спору про право, висновок є нерелевантним до правовідносин, що виникли у даній справі.

Ураховуючи те, що судовий захист право кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів може бути реалізовано у позовному провадженні або шляхом видачі судового наказу, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Наданий відповідачами судовий наказ Сихівського районного суду м.Львова від 27 липня 2021 року (справа № 464/4327/21) про стягнення з відповідачів на користь позивача 8460,67 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги не свідчить, що такий стосується саме спірної заборгованості за централізоване опалення та саме за період з 01 березня 2017 року по 31 липня 2020 року.

Заяву відповідачів про виклик свідка ОСОБА_6 слід відхилити, адже не доведено, що показання такого є належним та допустимим, як це передбачено ст.ст.77, 78 ЦПК України, доказом. Указана інформація не може ані спростувати, ані підтвердити обставини, що підлягають доказуванню у даній справі про стягнення заборгованості.

Наведені законодавчі положення та обставини справи свідчать, що відповідачі мають зобов`язання перед позивачем по оплаті житлово-комунальних платежів і зазначене ними не спростовано. З урахуванням несплати відповідачами житлово-комунальних послуг з них на користь позивача в солідарному порядку (ст.541 ЦК України) підлягають до стягнення 15497,73 грн. Порушене відповідачами цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Позов підлягає задоволенню в повному обсязі. У матеріалах справи відсутні відомості, що б спростовували даний висновок суду.

Судові витрати

У порядку ст.141 ЦПК України на відповідачів слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 2270,00 грн судового збору (по 567,50 грн з кожного).

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» за період з 01 березня 2017 року по 31 липня 2020 року заборгованість за послуги з централізованого опалення у сумі 13 518,87 грн, інфляційних втрат в сумі 1229,85 грн, 3% річних в сумі 749,01 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» по 567,50 грн судового збору з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», код за , м.Львів, вул.Д.Апостола, 1

відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 )

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3

відповідач ОСОБА_4 , АДРЕСА_4

Повне судове рішення складено 24 листопада 2021 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО