Справа № 466/712/21 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/2459/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року в складі судді Едера П.Т. у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки про стягнення невиплаченої заробітної плати,-

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Комунальної 5-ої стоматологічної поліклініки про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Вимоги обґрунтовував тим, що перебуває у трудових відносинах з Комунальною 5-ою стоматологічною поліклінікою м. Львова, працює на посаді лікаря стоматолога ортопеда, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 та довідками про доходи № 88, 89, 90, виданими відповідачем 30.09.2020.

За період з 01 квітня 2000 року по 30 серпня 2020 року заробітна плата йому, як працівнику Комунальної 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова, відповідачем не нараховувалась та не виплачувалася, хоча, як зазначає позивач, він за весь цей період виконував свої функціональні обов`язки лікаря-стоматолога ортопеда.

Ненарахування відповідачем заробітної плати унеможливлює отримати довідку про нараховану, але невиплачену заробітну плату.

Період заборгованості по невиплаті заробітної плати складає з 04 квітня 2000 року по 30 серпня 2020 року, а розмір заборгованість становить 331795,00 грн.

Просив ухвалити рішення, яким стягнути з Комунальної 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2000 року по 30 серпня 2020 року у розмірі 331795,00 грн.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки про стягнення невиплаченої заробітної плати відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає, що рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням процесуального права, не застосування норм матеріального права.

Стверджує, що суд не врахував те, що він перебуває у трудових відносинах із комунальною 5-тою стоматологічною поліклінікою, працює на посаді лікар стоматолог ортопед, що підтверджується копією трудової книжки, однак з 01 квітня 2000 року по 30 серпня 2020 заробітна плата йому не нараховувалася та не виплачувалася, при цьому свої функціональні обов`язки він виконував.

Звертає увагу, що не нарахування відповідачем заробітної плати, унеможливлює отримати довідку про нараховану, а не виплачену заробітну плату.

Покликаючись на розмір мінімальних заробітних плат у відповідний період, а також на період заборгованості, вважає, що розмір заборгованості становить 331795,00 грн.

Факт не нарахування відповідачем заробітної плати підтверджується долученими довідками про доходи № № 88, 89, 90, згідно яких загальна сума доходу за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 становить 406,28 грн., загальна сума доходу за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 становить 62,22 грн., загальна сума доходу за період з 01.01.2020 по 31.08.2020 становить 0,00 грн.

З врахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що відповідач неправомірно не нараховував та не виплатив йому заробітну плату.

Звертає увагу, що жодних заперечень на позовну заяву та документів, які б підтверджували нарахування та виплату позивачу заробітної плати, відповідач не надав, при цьому останній надав докази перебування з відповідачем у трудових відносинах та виконання трудових обов`язків.

Просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що на підтвердження позовних вимог, а саме суми, яку позивач просить стягнути, останній не надав суду належно оформлених документів, що вказували б на розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, зокрема, довідки бухгалтерії боржника, розрахункового листа чи копії платіжної відомості тощо.

При цьому, покликаючись на випадки, за яких суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи та враховуючи вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, по яких власне позивач має довести порушення відповідачем законодавства про працю, зазначив, що останній не скористався своїм правом на подання клопотання щодо витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України.

Разом з цим, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд не знайшов правових підстав для задоволення вимог позивача.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , згідно із копією трудової книжки НОМЕР_1 , перебуває у трудових відносинах з Комунальною 5-ою стоматологічною поліклінікою м. Львова, працює на посаді лікаря стоматолога (а. с. 9).

Звертаючись із позовними вимогами у даній справі позивач ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до того, що виконуючи свої функціональні обов`язки лікаря, заробітна плата йому не нараховувалася та не виплачується, період заборгованості по невиплаті заробітної плати складає з 04 квітня 2000 року по 30 серпня 2020 року, а заборгованість становить 331795,00 грн., на підтвердження якої позивачем подано розрахунок мінімальної заробітної плати в Україні з 01.04.2000 по 31.08.2020.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституція України).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 КЗпП України ).

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).

Слідуючи ст. 5 Закону України «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів.

В свою чергу, частинами першою та другою статті 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 97 КЗпП України конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно із статтею 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Схожі за змістом положення містяться і у статті 6 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що в матеріалах справи відсутні будь які докази конкретних розмірів тарифних ставок (окладів) позивача, будь які довідки первинної документації щодо розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

При цьому, долучені до позовної заяви довідки про доходи не містять відповідної інформації, яка входить у предмет доказування та дала б змогу провести відповідні розрахунки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що звертаючись до суду з позовом позивач не надав суду належних та допустимих доказів існування заборгованості по заробітній платі, розмір такої, при цьому обов`язок по такому лежить на позивачу.

В свою чергу, як в суді першої та ів апеляційній інстанції, позивач не подавав клопотання про витребування доказів.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України, апелянтом ненадано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення , а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 грудня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк