Справа № 944/719/21
Провадження №2/944/877/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2021 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Мельник Є.Є.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Яворові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Івано-Франківська селищна рада Яворівського району Львівської області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення,

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить зобов`язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні нею та її неповнолітнім сином ОСОБА_5 будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення її та сина до даного будинку та передачі ключів від нього.

Позов обґрунтовує тим, що вони з сином зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла не мають. Однак після того, як будинок, в якому вона з сином зареєстрована та проживала, був подарований її дідом ОСОБА_6 її дядькові ОСОБА_3 , в 2020 році виникла сварка між її матір`ю ОСОБА_7 та дядьком ОСОБА_3 , під час якої останній вигнав її разом з сином з дому. Вона неодноразово намагалась повернутися разом з сином до будинку, однак відповідач їх не пускав, а також замінив замки вхідних дверей. Основним аргументом, на який посилається відповідач, не пускаючи їх до будинку, є те, що він є власником будинку і її речей в даному будинку не має. Однак таке твердження не відповідає дійсності. В будинку залишилися їхні з сином речі та, крім цього, вона з чоловіком за час шлюбу вкладала кошти в даний будинок, а також проводився ремонт її мамою. Через дії відповідача вона разом з сином не має де проживати на сьогоднішній день, хоча мають право як і відповідач користуватися зазначеним житловим будинком. Оскільки відповідач добровільно не пускає її з сином до житлового будинку, тому вона змушена просити суд зобов`язати їх усунути перешкодив користуванні житлом та вселити їх до вказаного будинку.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 25 лютого 2021 року відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні позовній заяві, просила позов задовольнити, з підстав наведених в позовній заяві. Додатково зазначила, що відповідач та його батько (її дід) поставили їй ультиматум протягом двох тижнів виселитися з будинку, а коли вони цього не зробили, то виставили їхні речі на вулицю. При цьому, в будинку ще залишились деякі речі її та сина. Після того як відповідач вигнав їх з чином з будинку, вони проживають у її матері ОСОБА_7 в недобудованому будинку. Зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , у власності якого є квартира у м. Львові, однак з чоловіком тривалий час разом не проживають. За час проживання у спірному будинку сплачувала частково комунальні витрати, заборгованості не було, також здійснювала поточні ремонти, зокрема, разом з чоловіком поміняла вікна в будинку. Дозволу у попереднього та у теперішнього власників будинку на здійснення ремонтних робіт не питала. Письмово до відповідача із питанням про вселення не зверталась.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги своєї довірительки підтримав, дав пояснення аналогічні позовній заяві. Додатково пояснив, що позивач сином зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла не мають. На даний час проживає з батьками в недобудованому будинку, оскільки відповідач вигнав їх з будинку. У спірному будинку позивач проживала за згодою її діда, колишнього власника будинку. Після відчуження будинку по договору дарування, до нового власника будинку з приводу проживання в ньому не зверталася, оскільки проживала в даному будинку усе життя. Позивач набула права на проживання в будинку на законних підставах, дії відповідача, щодо недопущення позивача та її неповнолітнього сина до місця її законного проживання є неправомірними. Крім того, при даруванні будинку дідом позивача ОСОБА_6 його сину (відповідачу у справі) ОСОБА_3 розпорядженням Яворівської районної державної адміністрації як органу опіки і піклування було надано дозвіл на відчуження будинку, в якому зареєстрований та проживає малолітній ОСОБА_5 , та встановлено, що зняття з реєстрації або позбавлення ОСОБА_5 права на користування житлом проводиться виключно на підставі рішення органу опіки та піклування. Однак відповідач та його батько фактично виселили позивача та її малолітнього сина без такого дозволу. Тому просить позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ствердив, що він не мав де проживати, тому батько подарував йому житловий будинок. Позивач за будинком не доглядала, було пошкоджене опалення, каналізація, по всьому будинку був грибок, з її вини утворилась значна заборгованість з оплати за комунальні послуги. В травні 2020 року відключили електроенергію за борги. Позивач залишила будинок, забравши усе своє майно, в тому числі посуд та дрова, та стала проживати в с. Рокитне. Лише після того, як він відремонтував будинок позивач звернулася до суду з позовом про вселення. Батько подарував йму будинок, оскільки він з сім`єю проживав у старому будинку в поганих умовах. Виселити позивача з будинку вони вирішили з ініціативи батька. Речей позивача і її сина він не виставляв з будинку, вони знаходились в їх кімнаті, виставив лише речі сестри ОСОБА_7 . Також зазначив, що висновок комісії у справах дітей про доцільність вселення позивача і її сина в спірне приміщення, на його переконання, є необґрунтованим, оскільки комісія не врахувала його інтересів та інтересів його сім`ї. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов заперечив. Зазначив, що відповідач ОСОБА_3 є власником в житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 27 вересня 2018 року. Твердження позивача, про те, що в будинку є речі її та сина, не відповідають дійсності, позивач не долучила жодних доказів про їх наявність в будинку та не зазначила, які саме речі залишилися в будинку. Відповідач ОСОБА_3 та свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили те, що жодних речей позивача в будинку немає, більше того, позивач ОСОБА_1 вивезла належні їй речі до іншого місця проживання. Також не відповідає дійсності твердження позивача про те, що вона на даний час не підтримує жодних подружніх відносин із своїм чоловіком, позов до суду про розірвання шлюбу вона не подавала. При цьому, її чоловік ОСОБА_8 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, позивач в травні 2019 року переїхала на постійне місце проживання до своєї матері за адресою: АДРЕСА_3 , де і проживає по теперішній час. Також за час проживання позивача за місцем реєстрації утворилась заборгованість за комунальні послуги, будинок зазнав руйнування. Лише після того, як відповідач провів ремонт в будинку, позивач звернулася до суду з позовом про вселення. При цьому, позивач ОСОБА_1 та її син не є членами сім`ї відповідача та була зареєстрована в ньому до набуття права власності відповідача на нього. На даний час в спірному житловому будинку проживає відповідач ОСОБА_3 разом із дружиною, двома дітьми та батьком, який йому цей будинок подарував. Позивач та її син, в свою чергу не є членами родини відповідача, відповідно і не мають права проживати в ньому. Також позивачем не надано жодних доказів, що вона з чоловіком вкладали кошти в ремонт будинку, а в разі, якщо позивач і вклала такі кошти, то ні ОСОБА_3 , ні попередній власник ОСОБА_6 такого дозволу позивачу не давали і вона з ними цього не узгоджувала. Що стосується висновку комісії із захисту прав дитини, то при розгляді даного питання та винесенні відповідного висновку комісією не було встановлено всіх обставин, які мають значення для винесення самого висновку, не встановлено, хто саме проживає за місцем реєстрації позивача ОСОБА_1 , чи не проживають там інші неповнолітні особи, чи у власності неповнолітньої особи ОСОБА_5 є інше житло, яке він може використовувати для проживання, відповідно, такий висновок комісії не слід брати до уваги. Оскільки позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що вона не має іншого місця проживання разом з неповнолітнім сином, вона та її син не є власникам будинку та членами сім`ї відповідача, у власності чоловіка позивача перебуває інше житлове приміщення, де може проживати як позивач так і їх неповнолітній син, жодних доказів, що позивач вкладала кошти у житловий будинок та отримувала згоду у відповідача на такі дії суду не надано, позивач ОСОБА_1 в період з травня 2019 року по лютий 2021 року проживала за іншою адресою, та в цей період не зверталася до позивача із жодними заявами чи вимогами про вселення через те, що вона не має іншого місця проживання, а при вселенні позивача разом із неповнолітнім сином буде порушено норми ст. 47 Житлового кодексу України в частині норми житлової площі на одну особу, тому заперечує позовні вимоги позивача та просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Вільгуцька В.В. в судовому засіданні підтримала висновок Яворівської районної державної адміністрації Львівської області (як органу опіки та піклування) від 17 травня 2021 року з питання щодо доцільності усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_5 . Зазначила, що право малолітнього сина позивача приживати у спірному будинку було обумовлене в розпорядження районної державної адміністрації, який ОСОБА_6 було надано дозвіл на дарування будинку ОСОБА_3 . Чи встановлювались комісією місце та умови проживання малолітнього ОСОБА_5 на даний час. Їй не відомо, оскільки вона не була членом комісії. Просила позов задовольнити.

Свідок ОСОБА_9 , який є рідним братом відповідача та дядьком позивача, в судовому засіданні пояснив, що його батькові ОСОБА_6 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який він подарував своєму сину ОСОБА_3 . Останній вселився в будинок в січні 2021 року. Він в цьому будинку не проживає близько 30 років, брат ОСОБА_3 не проживав близько 20 років. Після смерті матері в будинку залишились проживати сестра ОСОБА_10 з дочкою ОСОБА_11 . За час їх проживння в будинку жодних ремонтів не робила, комунальні послуги не оплачувалися. Після того як брат поселився в будинок він допомагав йому робити ремонт. До того брат проживав в с.Бірки в будинку свого тестя. Коли виселили з будинку позивача у справі він не знає. Зі слів батька знає, що вивезли речі.

Свідок ОСОБА_6 , який є батьком відповідача та дідом позивача, в судовому будинку повідомив, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проживає з 17 років. Даний будинок будував разом з дружиною. Раніше жили дружина два сини та дочка, на даний час проживає син ОСОБА_12 з невісткою та двома дітьми. Внучка ОСОБА_11 виїхала у 2020 році. Коли жили дочка і внучка, він давав їм частину пенсії на оплату комунальних послуги, які оплачували разом, в основному він. Коли дочка і внучка проживали, була заборгованість за електроенергію і газопостачання, приблизно 3000 грн, борг виник близько 4 років тому. Коли внучка виселилась, був борг за електропостачання приблизно 2000 грн, її чоловік частково погасив цей борг. Внучка до нього не приходила, коли жила в будинку, та не казала що хоче надалі проживати в будинку. Оскільки він подарував будинок синові, то разом з ним сказав дочці та внучці залишити будинок. Вони частинами забирали свої речі, навіть після пів року після виселення. Виселили їх, тому що вони не робили ремонт. Перед тим попередив їх, дав 15 днів, вони виселилися за той час. Дочка і внучка хотіли продати будинок без його відома. Виносили речі з хати трохи він, трохи син, поскладали біля веранди, накрили. Вони їх не забирали близько місяця. Внучка з чоловіком будинок не руйнували, зробили перепланування. Коли вони виїжджали, опалення в будинку працювало.

Свідок ОСОБА_7 , яка є мамою позивача та рідною сестрою відповідача, в судовому засіданні пояснила, що дочка з народження проживала в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також в даному будинку проживала і вона. За будинком доглядала, заборгованості за комунальні послуги не було. В травні 2019 року відключили світло. Вона зверталася в РЕМ, однак її повідомили, що необхідно заяву власника. В 2019 році вони перестали проживати в даному будинку, оскільки брат виставив речі, та поміняв замок у вхідних дверях, коли їх не було дома. Меблі вони забрали та стали проживати в недобудованому будинку в с. Бірки Яворівського району Львівської області. Вона ходила двічі до брата, щоб забрати деякі речі, однак брат вчинив з нею конфлікт. Чи має чоловік дочки квартиру у Львові вона не знає.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорююваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Бірківської сільської ради Яворівського району Львівської області № 46 від 01 лютого 2021 року та до 2020 року проживали в ньому з дозволу власника ОСОБА_6 (її діда). Даної обставини сторони не заперечують.

27 вересня 2018 року між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) було укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Дудою С.Б., відповідно до якого власником будинку став ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 лютого 2021 року № 242530011.

Рішенням Яворівського районного суду від 11 лютого 2020 року, яке набрало заонної сили, задоволено позов ОСОБА_3 та виселено ОСОБА_7 , яка є мамо позивача у даній справі ОСОБА_1 , з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 з 2020 року не проживають.

На даний час в житловому будинку проживає відповідач по справі ОСОБА_3 , з дружиною ОСОБА_13 , їхні діти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також батько відповідача ОСОБА_6 .

Наведені обставини сторони не заперечують.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном врегульовано у статтях 401 406 ЦК України.

Так, ч. 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що лени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При порівнянні наведених норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права; передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника; разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та у подальшому її син ОСОБА_5 набули право користування спірним житлом на законних підставах, а саме вселились у дане приміщення з дозволу його тодішнього власника ОСОБА_6 та проживали тривалий час, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї попереднього власника будинку в розумінні норм ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, згідно з якими до членів сім`ї наймача, крім дружина наймача, їх дітей і батьків, відносяться також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Однак, як встановив суд, відповідач у справі ОСОБА_3 , який у вересні 2018 року став власником вказаного будинку на підставі договору дарування, разом із своїм батьком (попереднім власником будинку) ОСОБА_6 , фактично виселили позивача ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_5 без їх згоди. Наведене, крім пояснень позивача, підтверджується поясненнями, наданими відповідачем, а також показаннями ОСОБА_6 , наданими в ході допиту його як свідка в судовому засіданні, які зазначили, що надали ОСОБА_1 п`ятнадцять днів для того, щоб вона забрала з будинку свої речі і речі сина ОСОБА_5 та покинула приміщення, а після того, як вона у вказаний строк не виконала їх вимогу, виставив з будинку їх речі, а також речі мами позивача ОСОБА_7 .

Також, як встановив суд з наявних в матеріалах справи письмових доказів, відповідно до подання Яворівської районної державної адміністрації Львівської області від 13 вересня 2018 року № 769, службою у справах дітей районної державної адміністрації було розглянуто документи, подані ОСОБА_6 , про надання дозволу на відчуження нерухомого майн та укладення договору дарування житлового будинку, що належить йому на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що за вказаною адресою зареєстрований малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При відчуженні ( дарування) житлового будинку місце проживання неповнолітньої дитини не зміниться, тому надання дозволу на дарування будинку не призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав та охоронюваних законом інтересів дитини, тому служба у справах дітей просила надати ОСОБА_16 дозвіл на відчуження нерухомого майна шляхом укладення договору дарування на користь ОСОБА_3 .

Розпорядженням Яворівської районної державної адміністрації Львівської області (як органу опіки і піклування) від 24 вересня 2018 року № 890/02-06 було вирішено надати ОСОБА_6 дозвіл на відчуження нерухомого майна та укладення на користь ОСОБА_3 договору дарування житлового будинку, що належить йому на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований та проживає малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та встановлено, що зняття з реєстрації або позбавлення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права на користування даним житлом, проводиться виключно на підставі рішення органу опіки та піклування.

Отже, відповідачу ОСОБА_3 , як і ОСОБА_6 під час укладення договору дарування було достовірно відомо, що в будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_17 і це не заперечується сторонами. Також, як описано вище, при укладенні зазначеного договору дарування було чітко встановлено умову, що зняття з реєстрації або позбавлення малолітнього ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права на користування житлом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , провести виключно на підставі відповідного рішення органу опіки та піклування.

Однак, всупереч наведеним вище нормам законодавства та рішенню Яворівської районної державної адміністрації Львівської області, відповідач самовільно, без відповідного рішення органу опіки та піклування та наявності достатніх правових підстав, фактично виселив ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_17 .

При цьому, суд не заперечує права відповідача, гарантованого ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Водночас, суд зазначає, що згідно з ч. ч. 2, 4 ,5 ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності, зокрема, на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Отже, ОСОБА_3 як власник будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , має право ініціювати та вирішувати питання щодо користування цим житлом іншими особами (проживання у ньому), однак реалізація цього права повинна здійснюватись виключно з дотриманням відповідних умов, вимог законодавства і дотримання прав та законних інтересів інших осіб.

Зокрема, виселення ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_17 , за наявності відповідних підстав, повинне здійснюватись з обов`язковим залучення органу опіки та піклування і надання ним відповідного висновку та/або в судовому порядку.

Однак у спірному випадку ОСОБА_3 не дотримався зазначених вимог та умов, тобто діяв неправомірно та недобросовісно.

Крім того, відповідно до висновку Яворівської районної державної адміністрації Львівської області (як органу опіки та піклування) з питання щодо доцільності усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при районній державній адміністрації від 07 травня 2021 року, Яворівська районна державна адміністрація Львівської області вважає доцільним усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд не погоджується з твердженням представник відповідача про те, що даний висновок комісії не слід брати до уваги в зв`язку з тим, що він є необґрунтованим і прийнятим без врахування всіх обставин, оскільки цей висновок узгоджується з наведеним вище розпорядженням Яворівської районної державної адміністрації Львівської області (як органу опіки і піклування) від 24 вересня 2018 року № 890/02-06 та наведеними вище висновками суду.

Щодо доводів відповідача і його представника про те, що чоловік позивача ОСОБА_8 має у власності квартиру за адресою АДРЕСА_2 , а також, що позивач переїхала на постійне місце проживання до своєї матері за адресою: АДРЕСА_3 , де і проживає з сином до цього часу, тобто вони мають місце проживання, суд зазначає, що дані обставини жодним чином не позбавляють їх права проживати у спірному будинку, в якому вони проживали на законних підставах і були виселені не з власної волі позивач, а також позивач за наявності законних підстав вправі сама визначати місце свого проживання та місце проживання своєї малолітньої дитини.

Твердження відповідача про те, що за час проживання позивача за місцем реєстрації утворилась заборгованість за комунальні послуги, а будинок зазнав руйнування, суд вважає необґрунтованими і не бере до уваги, оскільки такі не підтверджені жодними належними і допустимими доказами, а також дані обставини не мають визначального значення для вирішення спору.

Доводи представника відповідача про те, що при вселенні позивача разом із неповнолітнім сином буде порушено норми ст. 47 Житлового кодексу Української РСР в частині норми житлової площі на одну особу, суд також не бере до уваги, оскільки дана норма не регулює правовідносин, які є предметом спору в даній справі.

Таким чином, суд встановив, що ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_5 постійно проживали у спірному будинку на законних підставах (з дозволу попереднього власника будинку) та зареєстровані там, що дає підстави вважати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зміна власника не позбавляє її права на користування раніше займаним приміщенням в житловому будинку, перешкоди, що відповідач чинить позивачці позбавляють її та її малолітнього сина можливості вільного доступу до житла за міцем реєстрації: АДРЕСА_1 , а тому позов підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією від 03 лютого 2021 року.

Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з ОСОБА_19 слід стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 908 гривень 00 копійок.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 18,76, 81, 89, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в житлове приміщення будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 та її малолітньому сину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користуванні житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 11 листопада 2021 року.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІПН, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Д.Б.Поворозник