Справа № 727/4124/21
Провадження № 2/727/1445/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.

при секретарі Гладкій Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верум Капітал» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги до відповідачів ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верум Капітал».

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 червня 2008 року між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0001/82/46450. На забезпечення виконання зобов`язання укладено іпотечний договір № 4871 від 23 червня 2008 року. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 травня 2009 року, яке Апеляційним судом Чернівецької області залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 2 041 461, 35 гривень, судові витрати в розмірі 1 730,00 грн. на користь ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» за кредитним договором № 014/0001/82/46450 від 28 червня 2008 року. На виконання рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 травня 2009 року - 30 липня 2019 року видано виконавчий лист № 2-276 та відкрито виконавче провадження №40408318.

Зазначає, що стягувачем за виконавчим листом є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». В подальшому ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 12.12.2017 року відступив свої права кредитора за договором №114 на користь ПАТ «Комерційний індустріальний банк», який в свою чергу 12.12.2017 року (в той же день) відступив свої права кредитора на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп».

18 липня 2019 року між ТОВ «ФК`Укрфінанс Груп» та гр. ОСОБА_2 укладено договір №18-07/19/3 про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0001/82/46450 від 28 червня 2008 року.

Вважає, що ОСОБА_2 не може бути кредитором за виконавчим провадженням №40408318, а відповідно заміна сторони відбулася із порушенням норм матеріального права.

Аналізуючи норми, що регулюють правовідносини відступлення права (факторингу), вважає, що кредитором у цих правовідносинах може бути виключно юридична особа (банк чи інша фінансова установа), яка має відповідну ліцензію на проведення таких операцій. Фізична особа не може виступати кредитором в цих правовідносинах, а відповідно ОСОБА_2 не може бути стягувачем у цих правовідносинах, а отже договір про відступлення прав укладено з порушенням.

На основі викладеного, просить суд визнати недійсним договір № 18-07/19/3 від 18 серпня 2019 року про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0001/82/46450 від 23.06.2009 року; кредитним договором № 014/0001/74/44248 від 14.12.2007 року укладеним між гр. ОСОБА_2 та Товариством з Обмеженою Відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп».

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, однак представник позивача спрямувала до суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному об`ємі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явився, однак від його представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність; підтримали викладене у відзиві та просили відмовити в задоволенні позову.

Так, згідно поданого до суду відзиву зазначає, що ОСОБА_2 , уклавши оспорюваний договір про відступлення права вимоги набув право вимоги за кредитним договором №014/0001/82/46450 від 28 червня 2008 року. ОСОБА_2 з дня укладення договору, не обчислювались відсотки за прострочення виконання зобов`язання, та не надавались фінансові послуги. Посилаючись на норми ЦК України вважає, що договір який оспорюється, за своєю юридичною природою притаманні умови договору цесії, тобто він є договором про відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених ст.ст. 203,215 ЦК України, підстав для визнання зазначеного договору недійсним.

Посилається на те, що сам по собі факт укладення договору про відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» в судове засідання не з`явився, хоча був повідомленим про час, дату і місце розгляду справи у суді, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву відповідач не надав.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Верум Капітал» в судове засідання не з`явився, хоча був повідомленим про час, дату і місце розгляду справи у суді, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву відповідач не надав.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є обґрунтований і підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 28 червня 2008 року між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» та позивачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/0001/82/46450. На забезпечення виконання зобов`язання укладено іпотечний договір № 4871 від 23 червня 2008 року.

12 грудня 2017 року між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір відступлення прав вимоги № 114/51 відповідно до якого до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 014/0001/82/46450 від 28 червня 2008 року.

12 грудня 2017 року, між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» укладено договір відступлення прав вимоги № 12-12/17, відповідно до якого до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 014/0001/82/46450 від 28 червня 2008 року та укладено окремо договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 4871 від 23 червня 2008 року.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 травня 2009 року, яке Апеляційним судом Чернівецької області залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 2 041 461, 35 гривень, судові витрати в розмірі 1 730,00 грн. на користь ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» за кредитним договором № 014/0001/82/46450 від 28 червня 2008 року. На виконання рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 травня 2009 року - 30 липня 2019 року видано виконавчий лист № 2-276 та відкрито виконавче провадження № 40408318 (а.с.36).

18 липня 2019 року між ТОВ «ФК`Укрфінанс Груп» та гр. ОСОБА_2 укладено договір № 18-07/193 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/0001/82/46450 від 28 червня 2008 року. Згідно пункту 2.1 договору відступлення Кредитор відступає Новому кредитору за плату належні йому права вимоги, а Новий кредитор заміняє Кредитора як сторону у договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує Кредитору вартість Прав вимоги що відчужуються у відповідності до п 3.1 договору в розмірі 520 000,00 гривень.(а.с.18-23).

Згідно додатку № 1 до договору відступлення права вимоги №18-07/19/3 від 18 липня 2019 року (а.с.23) сторони здійснили розрахунок заборгованості за кредитним договором № 014/0001/82/46450 від 28 червня 2008 року ОСОБА_1 , з якого вбачається, що станом на 18 липня 2019 року загальна сума заборгованості Боржника перед Кредитором без урахування штрафних санкцій становить 15 335 569,94 гривень, з яких заборгованість за кредитом становить 6 691 106, 77 грн., заборгованість по відсотках 8 644 463,17 грн., пеня 223 678,28 грн., після підписання якого новий кредитор гр. ОСОБА_2 засвідчив, що наведений розрахунок його повністю задовольняє і є належним підтвердженням суми грошових вимог до Боржника, права за якими відступаються згідно договору відступлення права вимог № 18-07/19/3.

Згідно додатку № 3 до договору відступлення права вимоги № 18-07/19/3 від 18 липня 2019 року складено акт приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги, а саме кредитний договір № 014/0001/82/46450 від 28 червня 2008 року, кредитний договір № 014/0001/74/44248 від 14 грудня 2007 року, договір поруки № 014/00001/74/44248 П від 14.12.2007 року (а.с.24).

Як вбачається із умов оскаржуваного договору, право вимоги це право грошової вимоги Кредитора до Боржника за кредитним договором, розрахунок якого міститься у додатку № 1 до договору.

31.03.2021 року ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці заяву ОСОБА_2 задоволено. Замінено стягувача у виконавчому листі від 25.05.2009 року у справі №2-276/2009 з ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на його правонаступника ОСОБА_2 . (а.с.34-35).

Договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором між ТОВ «ФК`Укрфінанс Груп» та гр. ОСОБА_2 від 18 липня 2019 року було укладено із порушенням вимог частини першої статті 203 та статті 215 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскаржуваний договір за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, є договором факторингу, оскільки намір гр. ОСОБА_2 отримати винагороду у вигляді різниці між номінальною вартістю відступленої вимоги 520 00,00 гривень та її ринковою (дійсною) вартістю 15 335 569,94 гривень згідно розрахунку заборгованості по договору відступлення права вимоги, свідчить про те, що ціна її відступлення є значно меншою, і як наслідок, що за спірним договором гр. ОСОБА_2 , як новий кредитор, фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором, а тому підтверджує, що спірний договір є договором факторингу, і як наслідок, щоб пред`явити право вимоги до ОСОБА_1 громадянин ОСОБА_2 має бути включеним у Державний реєстр фінансових установ для можливості укладати договори факторингу.

Аналогічна позиція міститься у постанові КГС ВС від 03.06.2020 у справі №916/1410/19, в якій визначено поняття факторингу, а саме під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, а договору факторингу отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися лише за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, який може встановлюватися по-різному: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю

Одже, гр. ОСОБА_2 , як новий кредитор фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором, з чого слід скласти висновок, що оспорюваний договір носить ознаки договору факторингу.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Велика Палата Верховного суду у справі №465/646/11 визначилася з тим, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи неможливе, оскільки кредитні зобов`язання мають спеціального суб`єкта.

Аналогічний висновок містить постанова ВС КГС від 17.01.2020 року справа № 916/2286/16.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який, передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Зі статтей 1077 та 1079 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Згідно з п. 5 ч.1 статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання.

Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринку фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини 1 та 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором).

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 року у справі №638/22396/14-ц зазначено, зокрема: «п. 48. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.

Таким чином, з урахуванням вищевказаного, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки оскаржуваний договір про відступлення прав за своєю правовою суттю є договором факторингу, стороною якого не може бути фізична особа, та відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не є юридичною особою та фінансовою установою, отже, цей договір слід визнати недійсним.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 - 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 274 279, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верум Капітал» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги - задовольнити.

Визнати недійсним договір № 18-07/19/3 від 18 серпня 2019 року про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0001/82/46450 від 23.06.2009 року; кредитним договором № 014/0001/74/44248 від 14.12.2007 року укладений між гр. ОСОБА_2 та Товариством з Обмеженою Відповідальністю «Фінансова Компанія» Укрфінанс Груп»».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З повним текстом рішення суду учасники справи можуть ознайомитись 10 грудня 2021 року.

Суддя: