Справа № 442/4379/20 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/597/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретар Жукровської Х.І.

з участю представника відповідача Кріль О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мех Наталії Володимирівни на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

встановила:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсною розписку від 03.04.2015 та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Вимоги обґрунтовував тим, що 20.06.2018 йому стало відомо про наявність розписки від 03.04.2015, відповідно до якої він, як генеральний директор ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», нібито взяв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 212000 грн., за надані ним послуги по охороні матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» в період з 01.07.2014 по 07.04.2015.

Зазначає, що дану розписку він не підписував, грошей по ній не отримував, послуги по охороні матеріальних цінностей не надавались. Вважає дану розписку недійсною. Звертає увагу, що не вчиняв жодних дій спрямованих на подальше повернення відповідачу грошових коштів в сумі 212000,00 гривень.

У період з 01.10.2012 до 08.05.2018, дата ліквідації юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД» на підставі Ухвали Господарського суду Івано-Франківської області № 909/949/15, він перебував спочатку на посаді директора ПАТ «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД», а з 17.04.2018 на посаді директора ТзОВ «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД», що підтверджується інформацією з сервісу моніторингу реєстраційних даних українських компаній та судового реєстру для захисту від рейдерських захоплень і контролю контрагентів Опендатабот та інформацією з єдиного реєстру судових рішень.

Після ухвали від 14.09.2015 про порушення справи про банкрутство ТзОВ «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД» необхідно було підготувати величезну кількість документів і копій, тоді, для зручності та оперативності надання документів підприємства, його помічники мали чисті аркуші паперу з його підписом, за попереднім погодженням з ним використовували їх для оформлення документів заводу. Бухгалтерія проставляла печатку та контролювала документи підприємства. У 2018 році, вже після офіційної ліквідації ТзОВ «КАЛУСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД», з ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області по справі №442/2025/18, йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 на підставі розписки від 03.04.2018 вимагає стягнення з нього боргу у розмірі 212000 грн. за послуги охорони майна ЗАТ «Калушський машинобудівельний завод». На даному документі стоїть нібито його підпис. Допускає, що даний документ був зроблений на одному з тих аркушів, про які вказано вище. Вочевидь відповідач заволодів чистим аркушем паперу з наявним на ньому підписом, який був виконаний ним особисто, а далі надрукував текст розписки і тепер намагається стягнути вказану вище грошову суму, пред`являючи до виконання сфальшований та неіснуючий «борговий документ».

Однак, правова природа зобов`язань, викладених у даній розписці є нікчемною, з чого можна припустити, що ОСОБА_2 шляхом підробки документу має на меті незаконне заволодіння його грошовими коштами. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 відомий йому як керівник компанії, що надавала послуги з охорони майна ПАТ «Калуський машинобудівельний завод» у 2012-2013 роках. Однак, він особисто не мав ніяких особистих чи майнових стосунків з даною особою.

Звертає увагу суду на дату складання розписки 03.04.2015 року, тобто за чотири дні до моменту спливу ймовірного договору про надання послуг з охорони, без ідентифікації переданого підприємством та прийнятого ОСОБА_2 під охорону майна. Однак, станом на 03.04.2015, на момент складання розписки, організаційно-правова форма власності юридичної особи «Калуський машинобудівний завод» була ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ, а ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРГОГО ТОВАРИСТВА «Калуський машинобудівний завод» вже не існувало, а тим більше вже не існувало ЗАКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «Калуський машинобудівний завод» (оскільки ПАТ «Калуський машинобудівний завод» було припинено 01.10.2012 року), на що ОСОБА_2 не звернув увагу при підробці даного документу, навіть назву підприємства особа, яка підробляла розписку вказала не правильно « ОСОБА_3 ».

Вважає, що дана розписка є недійсною в силу вимог ст. 215 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7000 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 , в особі адвоката Мех Н.В.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, судом не досліджено обставин, які мають значення для справи, зроблено висновки, які не відповідають дійсним обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначає, що сама наявність розписки в матеріалах справи не може свідчити про те, що правочин був укладений. Позивачем неодноразово зазначалося, що дану розписку останній не підписував, грошей по ній не отримував, послуг по охороні матеріальних цінностей не отримував, з викладеним в ній не погоджується в повному обсязі, розписку вважає недійсною та наводить докази на підтвердження даного факту.

Звертає увагу на те, що спірна розписка не містить строк виконання зобов`язання з повернення боргу, дату, коле саме Позивач повинен повернути отримані грошові кошти за нібито надані послуги з охорони, надання яких не підтверджено жодним документом.

Тому вважає, що не було укладено ні договору позики, ні договору про надання послуг з охорони і відповідно неможливе настання відповідних правових наслідків.

Дана розписка не підтверджує правову природу коштів, вказаних у ній, у розмірі 212 000 грн. З розписки не вбачається жодних обов`язків Позивача, які проходять саме з боргових зобов`язань, оскільки за розпискою особа ОСОБА_1 , як генеральний директор ЗАТ «Калушський машинобудівний завод», узяв на себе обов`язок повернути кошти, однак, що зазначені кошти були взяті у борг, у розписці не вказано.

Розписка про нібито наявну певну суму боргу не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являється до договорів позики, а саме розписка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, зокрема, щодо їхніх дат та зазначених осіб. В розписці відсутня печатка підприємства, хоча підприємство використовувало її у свій діяльності. Розписка є надрукованою та містить від руки проставлений лише ніби то підпис позивача, тоді як розписка повинна бути написана власноручно та складена в рукописній формі, боржник повинен її заповнити самостійно, своєю рукою в присутності позикодавця, у розписці повинна бути вказана прописом дата складення і місце її складання. Зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко встановити події, при яких відбувалося складання розписки і не дозволить фальсифікувати зазначені записи.

Таким чином, розписка не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а отже не може бути прийнята судом як належний, достатній та достовірний доказ.

У зв`язку з відсутністю істотних умов спірна розписка не може свідчити про укладення взагалі будь-якого договору.

Вказує на те, що судом не досліджувався факт надання чи ненадання послуг з охорони матеріальних цінностей. Рішення винесене без належного дослідження доказів, не було належним чином досліджено істотних умов та правової природи самої спірної розписки та не встановлено чи це договір позики чи поруки.

Вважає, що суд першої інстанції не з`ясував всіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору між сторонами, зокрема, у справі не було проведено почеркознавчу експертизу, яка б підтвердила, що розписка від 03 квітня 2015 року підписана не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Тому висновки суду першої інстанції про те, що розписка підтверджує те, що ОСОБА_2 надав послуги з охорони матеріальних цінностей ОСОБА_1 , а останній прийняв такі послуги та зобов`язувався за надані у період 01.04.2014 по 07.04.2015 послуги здійснити оплату у розмірі 212 000 грн., не ґрунтуються на матеріалах справи. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечила, просила рішення суду першої інстанції змінити в частині розподілу судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги частково виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання правочину недійсним (розписки) не має, оскільки ОСОБА_2 надав послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», а ОСОБА_1 прийняв такі послуги, про що і свідчить написання ним відповідної розписки, відтак такий правочин є дійсним в силу вимог ст. 218 ЦК України.

Так, спірні відносини виникли у сфері цивільних (зобов`язальних) правовідносин та регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Згідно із частиною 2 статті 16, частиною 1 статті 215 ЦК одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, невідповідністю волевиявлення внутрішній волі його учасника, не спрямованістю на реальне настання правових наслідків.

Правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом (пункт 7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року).

За презумпцією правомірності правочину він є чинним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що за змістом розписки від 03.04.2015, позивач ОСОБА_1 , генеральний директор ЗАТ «Калушський машинобудівний завод», взяв на себе зобов`язання повернути відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 212000 грн., за надані ним послуги по охороні матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод» в період з 01.07.2014 по 07.04.2015.

В свою чергу, ОСОБА_2 , надаючи вищевказані послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод» в період з 25.02.2011 р. по 07.04.2015 р. несе повну матеріальну відповідальність за цілісність взятого ним під охорону майна товариства. У випадку виявлення фактів викрадення, самовільного використання, привласнення, заволодіння іншим способом, відчуження чи відсутності вказаних матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод» в період з 25.02.2011 р. по 07.04.2015 р. сума 212 000 грн., яку має повернути ОСОБА_1 буде зменшена пропорційно втрачених цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод»

Розписка написана з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_6 ( а.с. 26).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі № 442/2025/18 від 17 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 березня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 349 270 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Під час розгляду цивільної справи № 442/2025/18 судами встановлено, що 25 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений усний договір про надання послуг, згідно умов якого ОСОБА_2 зобов`язувався надавати послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» у період з 25 лютого 2011 року по 07 квітня 2015 року.

ОСОБА_2 належним чином виконав умови договору про надання послуг з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» у період з 25 лютого 2011 року по 07 квітня 2015 року, проте ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором не виконав не оплатив йому коштів за надані послуги в період з 01 липня 2014 року по 07 квітня 2015 року.

Згідно розписки від 03 квітня 2015 згідно ОСОБА_1 , взяв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 212 000 грн., за надані ним послуги по охороні матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод» в період з 01липня 2014 по 07 квітня 2015року.

Також, судами встановлено, що відповідно до договору поруки від 03 квітня 2015 поручитель ОСОБА_7 зобов`язується відповідати перед кредитором ОСОБА_2 за виконання зобов`язань боржника ОСОБА_1 по договору про надання послуг, який був укладений між кредитором та Боржником, зокрема щодо сплати кредитору коштів у розмірі 212 000 грн. за надання останнім послуг з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод».

Оскільки свої зобов`язання боржник та поручитель не виконали, заборгованість згідно розписки від 03 квітня 2015 року не повернули, суд стягнув зазначену заборгованість, а також інфляційні втрати та 3% річних у солідарному порядку.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить висновку, що розписка від 03 квітня 2015 року складена на підтвердження існуючого зобов`язання, а також сторони, підписавши розписку, досягли мети укладеного договору, відтак погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 надав послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод», а відповідач ОСОБА_1 прийняв такі послуги та зобов`язувався за надані у період з 01.07.2014 року по 07.04.2015 року послуги здійснити оплату у розмірі 212 000 грн.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Разом з тим, згідно вимог ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Доводи апелянта про те, що розписка не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а отже не може бути прийнята судом як належний, достатній та достовірний доказ, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Позивачем не було надано доказів, які б вказували на невідповідність підписаної розписки вимогам законодавства.

Мотиви апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Покликання апелянта на те, що у справі не було проведено почеркознавчої експертизи, яка б підтвердила, що розписка від 03 квітня 2015 року підписана не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його підпису, на правильність висновків суду не впливає, і не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення, оскільки таке клопотання в силу вимог ст. 104 ЦПК України жодною із сторін не заявлялось.

Відсутність печатки Товариства на розписці не свідчить про її невідповідність вимогам законодавства, оскільки ОСОБА_1 діяв не як генеральний директор ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», а як фізична особа.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні, судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції також вирішив питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару чи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Представником відповідача адвокатом Кріль О.М. подано докази понесення відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення дійшов правильного висновку, що такі підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Однак, в резолютивній частині рішення зазначив про стягнення таких витрат з ОСОБА_2 (відповідача) в користь ОСОБА_1 (позивача).

Зазначені висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а в решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мех Наталії Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 грудня 2021 року.

Головуючий А.В.Ніткевич

Судді: С.М.Бойко

С.М.Копняк