Дата документу 17.11.2021 Справа № 334/4619/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/4619/19 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження №22-ц/807/3351/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визначення права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визначення права користування житловим приміщенням, який згодом уточнила.

В обґрунтування позову вказує, що вона і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1993 по 13.10.2015. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.06.1995 відповідач ОСОБА_2 , мати її чоловіка ОСОБА_4 , придбала та зареєструвала на своє ім`я квартиру АДРЕСА_1 для проживання сім`ї її сина ОСОБА_4 .

З дня народження доньки вся сім`я - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та їх донька ОСОБА_3 проживали у зазначеній квартирі.

В квартиру сім`я вселилась за згодою власника житла, з якою не було узгоджено умов вселення, порядку користування житлом, строків проживання, а тому позивач вважає, що вона на законних підставах набула права користування цією квартирою.

Квартира є її єдиним житлом. Вона сплачувала житлово-комунальні послуги самостійно, іноді для цього надавала разом з чоловіком кошти відповідачу.

Влітку 2015 року ОСОБА_4 пішов із сім`ї до іншої жінки і до цього часу проживає разом з нею.

Відповідач завірила, що квартира залишиться їй з донькою, оскільки вони іншого житла не мають.

Проте, влітку 2017 року ОСОБА_4 повідомив, що має намір зі своєю дружиною переїхати проживати у квартиру своєї матері, після чого ОСОБА_2 почала вимагати звільнити квартиру, почала приходити до квартири, влаштовувати дебоші, через що позивач викликала поліцію.

ОСОБА_1 з донькою не заперечують, щоб відповідач чи ОСОБА_4 зі своєю дружиною користувалися цією квартирою, звільнили для цього одну кімнату від своїх речей.

З урахуванням викладеного, позивач просила визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 рокускасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 вселилась в квартиру за згодою власника житла у неї іншого житла не має, отже, ОСОБА_1 на законних підставах набула права користування цією квартирою, а тому відмова у задоволенні позовних вимог є не обґрунтованою.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 , адвокат Целіковський В.В., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 вселилася у спірну квартиру за згодою власника, як член сім`ї сина власника ОСОБА_4 , тому набула право користуваання спірною квартирою, проте, факт припинення сімейних відносин з ОСОБА_4 тягне за собою припинення права користуання спірною квартирою, оскільки ОСОБА_1 не є членом сім]ї власника спірної квартири ОСОБА_2 .. З огляду на сутність встановлених правовідносин, на них не поширюються норми ст.ст. 65, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, які зазначені позивачкою в обґрунтування підстав позову про визнання за нею права користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Крім того, з довідки про реєстрацію місця проживання особи №997 від 22.01.2018 встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 24.07.2013 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , згідно запису Департаменту реєстраційних послуг ЗМР в паспорті ОСОБА_1 , вона знялась з реєстрації за вказаною адресою 21.10.2019, тобто, на момент звернення з цим позовом до суду позивач мала право користування житлом, розташованим за адресою АДРЕСА_2 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлеому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або осорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповіду ОСОБА_2 належить на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.1995 №2069, зареєстрованого в ТОВ ЗМБТІ за р.№34813 (а.с. 26).

Позивач ОСОБА_1 і син відповідача ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1993 по 13.10.2015, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с. 5),.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 шлюб розірвано 13 жовтня 2015 року, про що складено відповідний актовий запис № 117 та підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 (а.с. 6).

Від шлюбу народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження НОМЕР_3 (а.с. 7).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 24.07.2013 року по теперішній час ( а.с. 21).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першоїх інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстованому шлюбі з 06.09.1993 року по 13.10.2015 року, та в 1995 році вселилися в спірну квартиру за згодою власника ОСОБА_2 .

Власник квартири ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживала спільним побутом з позивачем ОСОБА_1 не пов`язана.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

З огляду на зазначене, оскільки з 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 постійно мешкають у спірній квартирі за згодою власника ОСОБА_2 , тому набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Таким чином, на період проживання у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули особистого сервітуту, що полягав у праві користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 . Такий сервітут є тимчасовим.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до квартири ОСОБА_2 , то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у квартирі, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 в спірній квартирі ніколи зареєстроване не була, а зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , спільним побутом із власником квартири ОСОБА_2 не пов`язана та не є і не була членом її сім`ї, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2426/16-ц (провадження № 61-29520св18).

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц).

Олтже, з огляду на сутність встановлених правовідносин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що на них не поширюються положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР, оскільки регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивач ОСОБА_1 не є і не була членом сім`ї власника спірної квртири ОСОБА_2 , а вселилася в спірну квартиру за згодою власника, як член сім`ї її сина ОСОБА_4 , тому факт припинення сімейних відносин тягне за собою припинення права користування спірною квартирою.

Крім того, з довідки про реєстрацію місця проживання особи № 997 від 22.01.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 з 24.07.2013 року була зареєстровна за адресою: АДРЕСА_2 згідно запису Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в паспорті ОСОБА_1 , вона знялась з реєстрації за вказаною адресою 21.10.2019 року, тобто на моменнт звернення з позов до суду позичач мала право користування житлом за зазначеною адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормпми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтовпне судове рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги у їх сукупності зводяться до переоцінки доказів у справі, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення та до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи були предметом розгляду судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова 22 листопада 2021 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.