Справа № 147/1172/19
Провадження № 2/147/29/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Мудрак А.М.,

з участю секретаря Чудак Г.І.,

представника позивача - адвоката Клименко І.Ф.,

представника відповідача Роя В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ», третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар Ірина Михайлівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и в:

28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар І.М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що 04.05.2006 між нею та відповідачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір №VIUPGA. За умовами зазначеного Кредитного договору Банк надав їй кредит на строк до 02.05.2010 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 39427,00грн. на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 37600грн. та 1827 грн. на сплату страхових платежів. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним Кредитним договором, 04.05.2006 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вірською А.І. Згідно з даним договором іпотеки ОСОБА_1 було надано в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» належне на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,10 кв. м., житловою площею 48,10 кв.м. Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями (іпотечне майно) в позивача виникло на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 29.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вихватнюк Л.А. Вказане право власності на житловий будинок було зареєстровано в КП «Тульчинське міжнародне бюро технічної інвентаризації» 03.04.2006 за реєстраційним номером 7345061. Рішенням виконавчого комітету Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області №34 від 29.09.2014 року «Про присвоєння адреси житловому будинку» було фактично змінено адресу житлового будинку, належного позивачу на праві власності шляхом присвоєння житловому будинку нової адреси: АДРЕСА_2 (замість НОМЕР_2 , під яким було зареєстровано її право власності на будинок). Таким чином, з 29.09.2014 належний позивачу на праві власності згідно з договору купівлі-продажу жилого будинку від 29.12.2005 житловий будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . З метою погашення заборгованості за кредитним договором №VIUPGA від 04.05.2006, відповідач ПАТ КБ «Приватбанк», 19.02.2014 звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області з цивільним позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (цивільна справа №147/257/14-ц). Заочним рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 серпня 2014 року у цивільній справі № 147/257/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки позов було задоволено. Вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIUPGA від 04.05.2006, в розмірі 202631,61 грн., звернути стягнення на будинок загальною площею 104,10 кв.м., житловою площею 48,10 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. А також вирішено виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку (предмету іпотеки), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у Тростянецькому районному секторі управління державної міграційної служби України у Вінницькій області. В процесі виконання зазначеного судового рішення, відповідачем, ПАТ КБ «Приватбанк», було з`ясовано та встановлено факт зміни адреси житлового будинку (з НОМЕР_2 на НОМЕР_3). Про ухвалення зазначеного заочного рішення (про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_1 стало відомо в жовтні 2015 року. Тому з жовтня 2015 року вона почала оскаржувати дане судове рішення. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2015 заочне рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.08.2014 було змінено в частині визначення розміру заборгованості, замість слів «у розмірі 202 636 грн. 61 коп.» вказано «у розмірі 94675 грн.12 коп.» та скасовано в частині задоволення позовних вимог про виселення та стягнення судових витрат та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та в частині стягнення судових витрат відмовлено. У іншій частині рішення залишено без змін. В подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016, рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.08.2014 та рішення апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2015 року в цивільній справі № 147/257/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Після повторного судового розгляду зазначеної цивільної справи, 01.12.2016 року Тростянецьким районним судом Вінницької області було ухвалено нове судове рішення в справі: про відмову в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, в зв`язку з пропуском ПАТ КБ «Приватбанк» при зверненні до суду з цим позовом строку позовної давності, встановленої законом. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 15.06.2017, винесеній в цивільній справі № 147/257/14-ц, рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 01.12.2016 набуло чинності. Таким чином сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту. Тому, вважає, що в зв`язку з пропуском ПАТ КБ «Приватбанк» визначеного законом строку для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № VIUPGA від 04.05.2006 ПАТ КБ «Приватбанк» також було втрачено право вимоги і за договором іпотеки від 04.05.2006. 18.02.2016 відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., на підставі заочного рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.08.2014(справа №147/257/14-ц), що набрало законної сили 22.12.2015 згідно рішення апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2015, відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_1 , передано у власність (відчужено) Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який до зміни адреси, згідно рішення Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 29.09.2014 мав НОМЕР_2, який належав на праві власності ОСОБА_1 . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.02.2016, право власності на зазначений житловий будинок було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором: приватним нотаріусом Бондар Іриною Михайлівною, Дніпровський міський нотаріальний округ за відповідачем Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» () на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1070, виданого 18.02.2016 Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28320678 від 18.02.2016. Про укладення відповідачами 18.02.2016 вищезазначеного договору купівлі- продажу житлового будинку, який раніше належав позивачу на праві власності, та реєстрацію права власності TOB «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.02.2016 позивачу стало відомо лише 30 вересня 2019 року, після ознайомлення представника з матеріалами справи та новими доказами у справі №147/324/17, яка знаходиться на розгляді в Тростянецькому районному суді Вінницької області. Копію оскаржуваного договору купівлі-продажу житлового будинку серія та номер: 1070, виданого 18.02.2016 Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про відчуження ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» належного позивачу будинку та Інформаційну довідку №53552299 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.02.2016 р. (про реєстрацію права власності за ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ») було направлено приватним нотаріусом Бондар І.М. у вересні 2019 року до суду, на вимогу Тростянецького районного суду, під час розгляду цивільної справи №147/324/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ», третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання права власності на нерухоме майно (житловий будинок). Вважає вищезазначений договір купівлі-продажу житлового будинку (іпотечного майна) серія та номер: 1070, виданого 18.02.2016 Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про відчуження ПАТ КБ «Приватбанк» від імені позивача на користь ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» належного їй житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , неправомірним та таким, що має бути визнаний судом недійсним, в зв`язку з тим, що рішення суду на підставі якого вчинено правочин, скасовано, відмовлено в позові в зв`язку зі спливом строку позовної давності, в межах якої ПАТ КБ «Приватбанк» мав право стягнути заборгованість, зокрема, за рахунок іпотечного майна. Також просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.02.2016 індексний номер: 28320678, про реєстрацію права власності за ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 13323317, дата державної реєстрації: 18.02.2016р., винесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та стягнути понесені нею судові витрати.

Ухвалою судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

На підставі розпорядження керівника апарату Тростянецького районного суду Вінницької області № 101 від 07.02.2020 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ у зв`язку із відрахуванням із штату суддів Тростянецького районного суду Вінницької області головуючого по справі Дудікова А.В. на підставі наказу від 05.02.2020 № 6-к, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2020 у справі № 147/1172/19(провадження 2/147/125/20) визначено головуючого суддю Мудрак А.М.

Ухвалою судді від 30 липня 2020 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар Ірина Михайлівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення не надходило.

Представник позивача - адвокат Клименко І.Ф. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю за обставин, викладених в позовній заяві, додатково пояснила, що дійсно рішення суду на підставі кого було вчинено правочин, тобто укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 18.02.2016 скасовано. Позивачці про існування оспорюваного рішення стало відомо лише 30 вересня 2019 року. Ніяких повідомлень ОСОБА_1 від відповідачів про можливість відчуження будинку не отримувала. Вважає, що заявлені позовні вимоги є обгрунтораними тому просила задовольнити позов повністю. Крім того, зазначила, що відповідно до ч.8 ст.148 ЦПК України нею буде подано додаткові докази з приводу судових витрат.

Представник відповідача-1 Рой В.Л. в судовому засіданні проти заявленого позову заперечив, вказавши, що даний правочин вчинений правомірно, оскільки договір купівлі-продажу укладений 18.02.2016, а рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.08.2014 та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2015 в справі №147/257/14-ц скасовані лише 13.07.2016, тобто на момент вчинення правочину норми закону не були порушені. Крім того, зазначив, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено 18.02.2016 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Доступ до даного реєстру є загальнодоступним. Враховуючи, що кожна особа має можливість та обов`язок знати про стан своїх майнових прав, позивач про прийняття оскаржуваного рішення міг дізнатись починаючи з 18.02.2016. Враховуючи загальний строк позовної давності останнім днем звернення позивача до суду з даним позовом було 18.02.2019. Доказів неможливості вчасно звернутись до суду не надано. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 28.10.2019 з пропуском строку позовної давності просили відмовити в позові повністю.

Представник відповідача-2 ТОВ «Естейт Селлінг» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про дату та час розгляду справи, причина неявки суду невідома. Клопотань про відкладення не надходило.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар І.М. в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі.

Згідно з ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд за правилом ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом встановлено, що 04 травня 2006 року між банком «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №VIUPGA00000950, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 39427,00грн. на строк до 02.05.2010 (а.с.9,10 том 1).

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 04.05.2006 між ЗАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вірською А.І. Згідно з даним договором іпотеки ОСОБА_1 було надано в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» належне на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями (іпотечне майно) в ОСОБА_1 виникло на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 29.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вихватнюк Л.А. Вказане право власності на житловий будинок було зареєстровано в КП «Тульчинське міжнародне бюро технічної інвентаризації» 03.04.2006 за реєстраційним номером 7345061 (а.с.11,12 том 1).

Рішенням виконавчого комітету Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області №34 від 29.09.2014 «Про присвоєння адреси житловому будинку» було фактично змінено адресу житлового будинку, належного ОСОБА_1 на праві власності шляхом присвоєння житловому будинку нової адреси: АДРЕСА_2 (замість №14) (а.с.13 том 1).

Заочним рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 серпня 2014 року у цивільній справі № 147/257/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки позов було задоволено. Вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIUPGA від 04.05.2006, в розмірі 202631,61 грн., звернути стягнення на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. А також виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у Тростянецькому районному секторі управління державної міграційної служби України у Вінницькій області. В процесі виконання зазначеного судового рішення відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було з`ясовано та встановлено факт зміни адреси житлового будинку (з НОМЕР_2 на НОМЕР_3).

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2015 заочне рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.08.2014 було змінено. В подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.08.2014 та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2015 року в цивільній справі № 147/257/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.17-19 том 1).

Тростянецьким районним судом Вінницької області після повторного судового розгляду зазначеної цивільної справи 01.12.2016 року було ухвалено нове судове рішення в справі: про відмову в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення в зв`язку з пропуском ПАТ КБ «Приватбанк» при зверненні до суду з цим позовом строку позовної давності, встановленої законом. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 15.06.2017, винесеній в цивільній справі № 147/257/14-ц, рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 01.12.2016 набуло чинності (а.с.20-27 том 1).

Відповідно до ч.2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оглянувши в судовому засіданні копію реєстраційної справи на нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (колишній номер НОМЕР_2) (а.с.88-222 том 1), наданої приватним нотаріусом на виконання вимог ухвали суду від 13.01.2020 встановлено, що 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який є продавцем за цим договором відповідно до заочного рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.08.2014, що набрало законної сили 22.12.2015 згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2015, від імені ОСОБА_1 та покупцем ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 (а.с.92 том 1).

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_2 , що є предметом іпотеки. Вказане повідомлення ОСОБА_1 отримала власноручно 22 липня 2015 року, про що наявний підпис на повідомленні (а.с.117 том 1).

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка №64 за 2016 рік, видана виконкомом Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, з якої вбачається, що з 29.01.2016 ОСОБА_1 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 (а.с.123 том 1).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1, ч.4 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом позову в даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.ч.1-3, ч.5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 04.05.2006 між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №VIUPGA. В забезпечення виконання зобов`язань між сторонами було укдажено договір іпотеки, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку належний їй житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦКУкраїни зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на зазначені висновки щодо застосування статей 35, 36, 37, 38 і 39 Закону, враховуючи обов`язковість договору для сторін (стаття 629 ЦК України), сторони, визначаючи його умови, реалізували принцип свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, стаття 627 ЦК України).

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) та від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Даним правом скористались ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області уклали договір купівлі-продажу від 18.02.2016.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи позицію позивача, той факт, що рішення Тростянецького районного суду Вінницької області та рішення Апеляційного суду Вінницької області на підставі яких було вчинено правочин, а саме укладено договір купівлі-продажу між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» від 18.02.2016 скасовані, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими.

Представником відповідача-1 подано до суду заяву, яку підтримано в судовому засіданні, про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 вказала, що якщо позовні вимоги судом визнано обгрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, та частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач в позовній заяві, що підтверджено в судовому засіданні представником позивача адвокатом Клименко І.Ф., стверджує, що про існування договору купівлі продажу позивачу ОСОБА_1 стало відомо лише 30 вересня 2019 року, після ознайомлення її представника з матеріалами справи та новими доказами у справі №147/324/17, яка знаходиться на розгляді в Тростянецькому районному суді Вінницької області.

На підтвердження вказаного надано суду копію листа приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вих.№1117/01-16 від 30.08.2019 наданого до Тростянецького районного суду Вінницької області на виконання ухвали суду від 06.08.2019 у справі №147/324/17. (а.с.14 том 1). Також надано суду копію договору купівлі-продажу від 18.02.2016 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.16 том 1).

Однак суду не надано жодного доказу того, що позивач чи її представник саме 30 вересня 2019 року довідались про існування оспорюваного договору. Також не подавали до суду клопотання про витребування доказів чи поновлення строку звернення до суду з даним позовом.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір купівлі - продажу укладено 18 лютого 2016 року. Також приватним нотаріусом Бондар І.М. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно саме 18.02.2016. Відомості, що містяться в Державному реєстрі є відкритими та доступними. Отже, позивач міг довідатись про існування оскаржуваного договору, починаючи з 18.02.2016.

Натомість позивач звернувся до суду з даним позовом 28 жовтня 2019 року, тобто понад строки звернення до суду в межах встановленої загальної позовної давності. Належних та допустимих доказів поважності пропуску звернення до суду позивачем не надано, в матеріалах справи відсутні.

Наявність передбачених ст. 264 ЦК України підстав для переривання перебігу позовної давності щодо пред`явлення вказаного позову, які б дозволяли зробити висновок про дотримання при поданні позову встановленого законом строку позовної давності, не встановлено.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про нового набувача цього майна.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 в справі №186/599/17.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом щодо усіх заявлених вимог, що згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в задоволенні даного позову слід відмовити в повному обсязі за пропуском позивачем строку позовної давності.

Інші аргументи сторін не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із ч.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1536,80 гривень, слід залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ», третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар Ірина Михайлівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне ім`я сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , МФО 305299, адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д;

відповідач - Товариство з обмеженою відповільністю «Естейт Селлінг», Код , адреса: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 32;

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар Ірина Михайлівна, адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6, офіс 9.

Повний текст рішення складено 09 грудня 2021 року.

Суддя А.М. Мудрак