Справа № 428/3187/21
Провадження № 22-ц/810/859/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
29 листопада 2021 року м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.,
за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,
учасники справи:
позивач - Головне управління Національної поліції в Луганській області,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Луганській області
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 серпня 2021року, ухвалене судом у складі судді Бароніна Д.Б. в м. Сєвєродонецьку Луганської області,
за позовною заявою Головного управління Національної поліції в Луганській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням, виселення та зобов`язання знятися з реєстраційного обліку, треті особи: Сєвєродонецька міська Військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області, як органу опіки та піклування, Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської Військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області,
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року Головне управління Національної поліції в Луганській області звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням, виселення та зобов`язання знятися з реєстраційного обліку, в обґрунтування якої зазначило, що у 2016 році ГУНП в Луганській області були виділені кошти із загального фонду державного бюджету у розмірі 18 млн грн, які були передбачені відповідно змін внесених довідкою від 16 листопада 2016 року № 1568/29/1/01-2016 до Річного плану державних закупівель МВС України на 2016 рік. З метою забезпечення державних соціальних гарантій та врегулювання питання забезпечення житлом працівників поліції - учасників антитерористичної операції та членів їх сімей було проведено конкурс з придбання житла на вторинному ринку.
Відповідно до рішення виконкому Сєвєродонецької міської ради від 01 лютого 2017 року № 43 вказана вище квартира визнана службовим жилим приміщенням та закріплена за Головним управлінням Національної поліції в Луганській області.
13 лютого 2017 року згідно протоколу № 4 засідання житлової комісії ГУНП в Луганській області, розглянуто рапорт від 02 лютого 2017 року ОСОБА_1 щодо виділення службового житлового приміщення на склад сім`ї з чотирьох осіб: він, дружина - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_3 та батько- ОСОБА_4 та ухвалене рішення надати службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , підполковнику поліції ОСОБА_1 , начальнику Управління превентивної діяльності ГУНП в Луганській області.
ОСОБА_1 було роз`яснено особливості договору найму службового жилого приміщення та останній взяв на себе зобов`язання у разі звільнення або переведення з ГУНП в Луганській області висилитися зі службового жилого приміщення.
31 березня 2017 року Виконавчим комітетом Сєвєродонецької міської ради Окопному М.М., із сім`єю з двох осіб, а саме дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , видано ордер на жиле приміщення № НОМЕР_1 на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Наказом ГУНП в Луганській області від 07 листопада 2015 року № 8 о/с відповідно до пункту 9 та 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» було призначено таким, що прибув з Міністерства внутрішніх справ в порядку переатестування, ОСОБА_1 на посаду першим заступником начальника Біловодського ВП ГУНП в Луганській області з 07 листопада 2015 року.
Наказом ГУНП в Луганській області від 25 жовтня 2018 року № 521 о/с ОСОБА_1 відповідно до п.п. 8, 9 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переведено до Департаменту оперативної підтримки Національної поліції України з 04 жовтня 2018 року.
Стаж служби ОСОБА_1 у підрозділах юридичної особи публічного права - Головного управління Національної поліції в Луганській області склав менш ніж три роки.
ОСОБА_1 не входить до зазначеного у ст. 125 ЖК України та у п. 35 Положення переліку осіб, яких не може бути виселено, оскільки він не пропрацював на посадах у підрозділах юридичної особи публічного права Головного управління Національної поліції в Луганській області більше десяти років, та не отримав за час роботи на цих посадах будь-яких пільг.
Позивач вважає, що ОСОБА_1 , та члени його сім`ї, а саме дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , втратили право на користування службовим жилим приміщенням.
Позивач просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування та проживання у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати пов`язані з розглядом справи.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні позову Головного управління Національної поліції в Луганській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, виселення, зобов`язання знятися з реєстраційного обліку.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що зі змісту трудової книжки відповідача ОСОБА_1 вбачається, що останній безперервно працював в органах внутрішніх справ МВС України з 11 серпня 1997 року по 06 листопада 2015 року, а відразу після цього з 07 листопада 2015 року був прийнятий до органів Національної поліції, зокрема до Головного управління Національної поліції в Луганській області, та продовжує працювати в органах Національної поліції до теперішнього часу.

Суд першої інстанції посилається на те, якщо особа, яка отримала службове житло від Головного управління Національної поліції в Луганській області, працювала у вказаному управлінні та у структурних підрозділах МВС України в Луганській області або в інших областях України сукупно більше 10 років, то така особа не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення.

Доказів надання відповідачу ОСОБА_1 іншого службового житла за новими місцями роботи в системі органів поліції (в м. Києві або в м. Суми) до суду першої інстанції надано не було. Доказів наявності у позивача, його дружини або дитини іншого житла на праві власності на підконтрольній українській владі території України до суду першої інстанції надано також не було.

Суд першої інстанції зазначив, що наявність у дружини позивача на праві власності квартири у місті Антрацит Луганської області не свідчить про забезпеченість відповідачів житловим приміщенням, оскільки місто Антрацит з 2015 року безперервно знаходиться на тимчасово окупованій території України, яка перебуває під контролем осіб, що сприймають працівників правоохоронних органів України та учасників бойових дій з боку України в якості ворогів. За таких обставин, використання відповідачем ОСОБА_1 , який є поліцейським та має статус учасника бойових дій, а також членами його сім`ї такого житлового приміщення для проживання є неможливим, оскільки це буде становити реальну загрозу їх життю та здоров`ю.

Крім того, суд першої інстанції зазначає, що наявність у ОСОБА_1 орендованої однокімнатної квартири у місті Суми також не свідчить про його забезпеченість житлом в розумінні житлового законодавства, оскільки згідно п. 5 ч. 1 ст. 34 ЖК УРСР потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності.

Суд першої інстанції додатково врахував, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує школу в місті Сєвєродонецьку, що свідчить про міцний зв`язок його приватного життя із фактом наявності у його батька в місті Сєвєродонецьку службового житла. З акту обстеження умов проживання відповідачів вбачається, що 19 травня 2021 року при проведенні обстеження ОСОБА_5 перебував вдома з батьком та матір`ю.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що виселення відповідачів із службового житла без надання їм іншого житлового приміщення в даному випадку не переслідує легітимну мету, оскільки відповідач ОСОБА_1 в розумінні ст. 125 ЖК УРСР пропрацював в установі, організації, що надала йому службове жиле приміщення, більше десяти років. Крім того, таке виселення буде непропорційним заходом втручання у право відповідачів на житло.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Луганській областіпросить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Луганській областізазначило, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 відпрацював на посадах передбачених штатним розкладом Головного управління Національної поліції в Луганській області більш ніж 10 років, суперечить нормам визначеним цивільним та трудовим законодавством України.

Судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що згідно пункту 2 Постанови Ради міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця).

Належними письмовими доказами під час розгляду справи було доведено, що позивач тривалий час, а саме з 04 жовтня 2018 року працював на посадах визначених штатним розкладом НПУ та ГУНП в Сумській області, які розташовані у м. Києві та у м. Суми, тобто виконував обов`язки на значній відстані від м. Сєвєродонецька та мав/має, на підставі договорів найму, інше житло тобто інше місце проживання.

Позивач зазначає, що на теперішній час згідно довідки УЛМТЗ від 07 квітня 2021 року на квартирному обліку Сєвєродонецької міської ради перебувають 282 працівника ГУНП в Луганській області.

У зв`язку з втратою відповідачами права на користування службовим жилим приміщенням, останні перешкоджають ГУНП в Луганській області вільно користуватися та володіти своїм майном, а саме використовувати службову трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання діючих працівників поліції, які виконують свої службові обов`язки на території обслуговування Сєвєродонецького РУП ГУНП в Луганській області та працівників ГУНП в Луганській області.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 отримали 01 листопада 2021 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 зазначила, що доводи апеляційної скарги фактично є ідентичними доводам позовної заяви та зводяться до переоцінки доказів, здійсненої судом першої інстанції, а тому є необґрунтованими.

ОСОБА_1 з 11 серпня 1997 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ МВС України. З 07 листопада 2015 року по теперішній час проходить службу в Національній поліції України. За таких обставин ОСОБА_1 проходить службу в органах Міністерства внутрішніх справ України на протязі більш ніж 24 років.

На теперішній час ОСОБА_1 змінив місце роботи у зв`язку із переведенням в структурі Національної поліції, і будучи за новим місцем роботи не забезпеченим іншим службовим житлом слід зробити висновок про відсутність підстав для виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї із службової квартири без надання іншого житла, оскільки такі вимоги позивача порушують право відповідачів на житло.

Доказів протилежного позивачем не надано, власного житла на підконтрольній Українській владі території відповідачі не мають, тим більше, що ставиться питання щодо виселення неповнолітньої особи.

Тому, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , просить апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області залишити без задоволення у зв`язку з її необґрунтованістю, а рішення суду першої інстанції без змін.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження Головне управління Національної поліції в Луганській областіотримало 01 листопада 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав.

Представники відповідачів в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку і у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, якщо особа, яка отримала службове житло від Головного управління Національної поліції в Луганській області, працювала у вказаному управлінні та у структурних підрозділах МВС України в Луганській області або в інших областях України сукупно більше 10 років, то така особа не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що з 03 січня 2017 року Головне управління Національної поліції в Луганській області є власником державної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуєтсья інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 113353461.

Згідно з пунктом 1.33 рішення Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради «Про зміну правового режиму на жилу площу» № 43 від 01 лютого 2017 року, визнано службовим приміщенням та закріплено за Головним управлінням Національної поліції в Луганській області трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Протоколом засідання житлової комісії Головного управління Національної поліції в Луганській області від 13 лютого 2017 року № 4, ухвалено надати службову квартиру АДРЕСА_3 підполковнику поліції ОСОБА_1 , який є начальником Управління превентивної діяльності ГУНП в Луганській області, на склад сім`ї 4 особи: він, дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , батько ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що у рапорті на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Луганській області від лютого 2017 року, без точної дати, ОСОБА_1 повідомив, що у разі його звільнення або переведення з вказаного управління, він зобов`язується виселитися із вищевказаного службового приміщення з усіма особами, які разом з ним проживають, протягом 14 діб.

31 березня 2017 року Виконавчим комітетом Сєвєродонецької міської ради ОСОБА_1 видано ордер на жиле приміщення № НОМЕР_1 на право зайняття службового жилого приміщення житловою площею 42,1 кв. метрів, за адресою: АДРЕСА_1 з правом зайняття зазначеної квартири членами сім`ї наймача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Ордер виданий на підставі рішення виконкому № 165 від 28.03.2017.

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи № 4958, № 4959 та № 4971, виданих 21 квітня 2021 року Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі по справі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з копіями довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб № 919- та № 919- від 01.09.2020 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка постійно проживають за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровані в якості внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного 08 червня 2017 року між Головним управлінням Національної поліції в Луганській області (надалі адміністрація) та ОСОБА_1 , дія цього договору розповсюджується на весь час роботи працівника, а також діє включно до часу виселення працівника зі службового жилого приміщення.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 122 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Пунктами 17 та 18 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 37 від 04.02.1988 передбачено, що перед винесенням рішення про надання службового жилого приміщення адміністрація підприємства, установи, організації зобов`язана роз`яснити працівникові особливості договору найму зазначеного приміщення.

Громадяни, вказані в рішенні про надання службового жилого приміщення, дають письмове зобов`язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу (за винятком тих, кому жилі приміщення належать на праві приватної власності).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 відпрацював на посадах передбачених штатним розглядом юридичної установи Головне управління Національної поліції в Луганській області більше ніж 10 років суперечить нормам визначеним цивільним та загально трудовим законодавством, не не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого житла осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення не менш як

десять років.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі вищевказаними пільгами.

Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.

Тобто, стаття 125 ЖКУРСР не визначає, чи повинен такий стаж бути безперервним чи сумарним, а отже, п.2 ч.1 ст. 125 ЖК УРСР може бути застосовано і до осіб, які у сукупності пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Статтею 7 Закону України «Про міліцію» встановлено, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України- це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: центральний орган управління поліцією; територіальні органи поліції.

Отже органи полиції складають, а органи міліції складали едину, загальну систему органів.

Відповідно до п.п. 9,13 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Працівникам міліції, які перейшли на службу до поліції, стаж вислуги в спеціальних званнях міліції зараховується до стажу вислуги для присвоєння чергових спеціальних звань поліції.

Частиною 1 ст.78 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

З правового аналізу вказаних вище норм права, вбачається, що з набранням чинності Закону України «Про національну поліцію» проведено реформу органів міліції.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії Витягу з наказу «По особовому складу» № 8 о/с Головного управління Національної поліції в Луганській області від 07 листопада 2015 року, відповідно до пунктів 9 та 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» призначено таким, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування та установленням посадових окладів згідно штатного розпису з 07 листопада 2015 року по Біловодському відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, ОСОБА_1 (М-107679), який мав спеціальне звання підполковник міліції, першим заступником начальника Біловодського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, присвоївши йому спеціальне звання підполковник поліції.

З копії Витягу з наказу «По особовому складу» № 521 о/с Головного управління Національної поліції в Луганській області від 25 жовтня 2018 року вбачається, що переведено для подальшого проходження служби за ст. 65, п.п. 8, 9 Закону України «Про Національну поліцію» до Департаменту оперативної підтримки Національної поліції України, з 04 жовтня 2018 року, підполковника поліції ОСОБА_1 , звільнивши з посади начальника управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області.

Із копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , виданої 11 листопада 2010 року на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що останній був прийнятий до Головного управління Національної поліції в Луганській області 07 листопада 2015 року та звільнений з Головного управління Національної поліції в Луганській області 19 червня 2020 року (записи № 5-6). Запис № 6 є недійсним. ОСОБА_1 було поновлено на службі в поліції на підставі рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року по справі № 360/2678/20.

З копії довідки № 2434/12/2-2021, виданої 27 травня 2021 року Головним управлінням Національної поліції в Сумській області вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходить службу в Головному управлінні Національної поліції в Сумській області та на теперішній час перебуває на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Сумській області.

Отже ОСОБА_1 змінив місце роботи у зв`язку із переведенням його для подальшого проходження служби до Департаменту оперативної підтримки Національної поліції України, а потім до Головного управління Національної поліції в Сумській області, та за новим місцем роботи іншим службовим житлом не забезпечений.

У службовій квартирі, яку отримав ОСОБА_1 під час роботи у Головному управлінні Національної поліції в Луганській області, проживають і зареєстровані його дружина та малолітній син.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 безперервно працював в органах внутрішніх справ МВС України з 11.08.1997 року по 06.11.2015 року, а відразу після цього з 07 листопада 2015 року був прийнятий до органів Національної поліції, зокрема до Головного управління Національної поліції в Луганській області, та продовжує працювати в органах Національної поліції до теперішнього часу, дійшов правильного висновку про те, що в аспекті статті 125 ЖК УРСР та для цілей визначення стажу роботи особи в установі, що надала службове житло, словосполучення «на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення» має тлумачитися розширено у випадку, якщо особа протягом тривалого часу працювала в органах міліції (внутрішніх справ) та в органах поліції, оскільки ОСОБА_1 пропрацював в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області та структурних підрозділах МВС України в Луганській області та інших областях України сукупно більше 10 років, житлом за новим місцем роботи не забезпечений, тому не може бути виселений разом із сім`єю без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)

Матеріали справи не містять, а позивачем не надано належних доказів наявності у власності ОСОБА_1 та членів його сім`ї іншого житла на праві власності на підконтрольній українській владі території України.

Також позивачем не надано доказів надання відповідачу ОСОБА_1 іншого службового житла за новими місцями роботи в системі органів поліції (в м. Києві або в м. Суми).

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 та члени його сім`ї в силу положень статей 124, 125 ЖК України не можуть бути виселені із службового житла без надання іншого житлового приміщення.

З копії довідки № 39, виданої 27.05.2021 Ліцеєм № 1 м. Сєвєродонецька Луганської області вбачається, що ОСОБА_3 навчається в 4-А класі Ліцею № 1 м. Сєвєродонецька Луганської області.

При вирішені даного спору судом враховано інтереси сторін, висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області № 1372 від 24 травня 2021 року, який вважав за недоцільне позбавлення права користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , неповнолітнього ОСОБА_3 та суд вірно дійшов висновку, що виселення відповідачів із службового житла без надання іншого житла призведе до порушення прав відповідачів та не відповідає критеріям, що викладені у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Суд надав належну правову оцінку щодо наявності у позивача орендованої однокімнатної квартири у місті Суми, зазначивши, що ці обставини не свідчать про його забезпеченість житлом в розумінні житлового законодавства, оскільки згідно п. 5 ч. 1 ст. 34 ЖК УРСР потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що з 04 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_1 працював на посадах визначених штатним розкладом НПУ та ГУНП в Сумській області, які розташовані у м. Києві та м. Суми, тобто виконував обов`язки на значній відстані від м. Сєвєродонецька має на підставі договорів найму інше місце проживання.

Посилання позивача на те, що вимоги позивача у відповідності до ч.1 ст.118 ЖК мають легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав працівників ГУНП в Луганській області, які потребують житло у зв`язку зі службою та виконують службові (функціональні) обов`язки на території м. Сєвєродонецька не заслуговують на увагу, оскільки судом не встановлено наявності легітимної мети такого виселення і його пропорційності конкретним обставинам приватного життя відповідачів.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц вказано, що згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Посилання позивача, як на підставу апеляційного оскарження, на застосування судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 не заслуговують на увагу, оскільки у справі яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській областізалишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 серпня 2021року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2021 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

В.М. Луганська