Справа № 509/764/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року Овідіопольський районний суд в Одеській області у складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.,

при секретарі Осадченко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Овідіополь Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про захист честі, гідності та ділової репутації, суд,-

учасники цивільного провадження:

позивач ОСОБА_1 та його предстаник ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

06 березня 2017 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, відповідач проживає на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області.

Позиція сторін.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач зазначив, що 19 лютого 2017 року з боку відповідача були розміщені в соціальних сітях недостовірна інформація, яка порушує його честь, гідність та делову репутацію, а тому позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, розміщену відповідачем на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» у вигляді фототаблиць на 5 аркушах та зобов`язати спростувати вказану інформацію.

Позивач та його представник до суду не з`явилися, позивач фактично наполягає на своїх позовних вимогах (т.1 а.с.3.57).

Відповідач до суду не з`явився, просив слухати справу у його відсутність. Надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що вся інформація, розміщена на його сторінці у соціальній мережі «Facebook» є достовірною, про що є відповідні докази, додані до відзиву. Зазначав також, що і позивач, надавши докази фактів, про які йдеться в інформації, також підтвердив достовірність інформації. Вважав, що вказана інформація розміщена з метою критики дій духовної особи ОСОБА_1 на цій посаді (т.2 а.с.5).

Рух справи.

24 березня 2017 року судом першої інстанції було відкрито цивільне провадження.

23 травня 2017 року судом першої інстанції позов був залишений без розгляду.

05 вересня 2017 року судом апеляційної інстанції ухвала суду про залишення без розгляду була скасована справа була направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

05 жовтня 2017 року цивільна справа була прийнята до свого провадження.

17 вересня 2020 року судом першої інстанції позов був залишений без розгляду.

28 січня 2021 року судом апеляційної інстанції ухвала суду про залишення позову без розгляду була скасована справа була направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

05 березня 2021 року цивільна справа була прийнята до свого провадження.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на які вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.1ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За умовами п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу не можливо виконати, вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно статті 47-1 ч.2 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Обставини, які встановлені судом.

19 лютого 2017 року о 19.год.28 хв. відповідач розмістив на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» інформацію у вигляді фототаблиць на 5 аркушах, у якій зазначив про порушення прав громадян та громад Німецької євангелічно-лютеранської церкви України єпископом ОСОБА_1 та навів 33 таких порушення, вживаючи при цьому наступні висловлювання: «незаконне звільнення», «підробка печатки та незаконне внесення змін в Держ.реєстр юридичних осіб», «намагання силового захоплення», «виселення, вигнання громад з приміщень», «незаконне усунення».

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти, опублікування її у пресі передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його право.

Також у п. 21 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998).

Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У ст.ст.3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обіймає посаду Єпископа в Церковному Управлінні (Єпископаті) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України. Крім того, він є постійним членом Всеукраїнської ради церков і релігійних об`єднань, членом Ради Єпископів Євангелічно-лютеранських церков Європи, а тому є публічною особою, та тією особою, яка відіграє певну роль у суспільному житті громадян - членів Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України (т.2 ас. 95) .

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків, і повинні це усвідомлювати.

Зі змісту інформації, що була викладена на сторінці у соціальній мережі «Facebook» фізичної особи ОСОБА_2 вбачається, що останній в критичній формі висловився щодо порушення прав громадян та громад Німецької євангелічно-лютеранської церкви України єпископом ОСОБА_1, та виклав їх у вигляді фототаблиць на 5 аркушах. Факти звернень гр. ОСОБА_2 та інших осіб до суду, прокуратури, поліції, СБУ,ОДА,РДА підтверджені копіями цих звернень з боку відповідача та не спростовані представником позивача. А тому не вбачається наявність завідомо неправдивих відомостей. Відповідач на своїй сторінці у соціальній мережі«Facebook» висловив гострі критичні зауваження та своє негативне ставлення до подій та особи, яку вважав причетною до цих подій, а саме позивача.

Таким чином, з метою привернути увагу громадськості, відповідач виразив суб`єктивні оціночні судження, свій особистий погляд про роботу позивача на посаді Єпископа Німецької євангелічно-лютеранської церкви України, недоліки у роботі, власну оцінку його поведінки.

На думку суду, в даному випадку в діях відповідача має місце реалізація свого конституційного права на вираження своїх поглядів, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивача, стосується виключно професійної діяльності позивача, а не його приватного життя, а тому в діях відповідача не вбачається порушень немайнових прав позивача.

Дані вислови свідчать про критичну оцінку ситуації, що склалася між сторонами. Суб`єктивні думки і погляди, в силу вказаних вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, а відповідно не підлягають спростуванню.

Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (рішення ЄСПЛ у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року).

Право на наявність і можливість висловлювання власного судження, оцінки, думки, гарантоване. Це право закріплене і в статті 34 Конституції України. Оцінка є ставленням особи до певного явища або події, висловленням її поглядів та/або переконань. ЄСПЛ неодноразово зазначає, що вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

ЄСПЛ вказує, що слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати морально шкоду, а не спростувати таку інформацію (правовий висновок Верховного суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц)

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судові витрати.

Позивач при поданні позову сплатив судовий збір в повному обсягу, суд прийшов до висновку, що позов не знайшов свого обґрунтування, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.4,11-13,76-82,89,141,259,263-265 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: П.Л.Кириченко