ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2218/21 Номер провадження 22-ц/814/2258/21Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

В березні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, відповідно до якого прохала стягнути у солідарному порядку з відповідачів на її користь 117 321,60 грн. - інфляційних витрат та 13 615,18 грн. - 3% річних, нарахованих за період з 01.05.2018 по 31.12.2020 у порядку статті 625 ЦК України на суму боргу 195 976,00 грн. за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат на «усунення недоліків житлового будинку».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання вищевказаного рішення Октябрського районного суду м. Полтави, що залишено без змін за результатом його апеляційного перегляду та набрало законної сили 23.04.2018 року, були видані виконавчі листи № 554/1631/15-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 195 976,00 грн. Вказані виконавчі листи були пред`явлені на примусове виконання до Київського ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

У зв`язку із тим, що грошове зобов`язання щодо відшкодування витрат на «усунення недоліків житлового будинку» у сумі 195 976,00 грн. відповідачами не було тривалий час виконане, борг за рішенням суду сплачувався відповідачами частинами у порядку примусового виконання рішення, позивачем, з урахуванням проведених часткових виплат у виконавчому провадженні у порядку статті 625 ЦК України на суму заборгованості за період з 01.05.2018 по 31.12.2020 нараховано інфляційні витрати у сумі - 117 321,60 грн. та 3% річних - 13 615,18 грн., які позивач прохав стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задоволено у повному обсязі, а саме:

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 117 321,60 грн. у якості інфляційного нарахування на суму боргу за зведеним виконавчим провадження № 56481115 за весь час прострочення боргу з 01.05.2018 року по 31.12.2020 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 13 615,18 грн. - три проценти річних від простроченої суми боргу за зведеним виконавчим провадження № 56481115 за весь час прострочення боргу з 01.05.2018 року по 31.12.2020 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у сумі 1 309,37 грн.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прохали рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме:

Стягнути з відповідачів солідарно 27 211,46 грн. - інфляційних нарахувань на суму боргу з 01.05.2018 року по 31.12.2020 року.

Стягнути з відповідачів солідарно 3 000 грн. - три проценти річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення боргу з 01.05.2018 року по 31.12.2020 року.

Здійснити розподіл судових витрат.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі заявники вказують, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було порушено норми матеріального права, не досліджено та не встановлено всіх обставин, які мають значення для справедливого, правильного та всебічного розгляду справи.

Суд не надав оцінки контррозрахунку інфляційних витрат, що надавався відповідачами, прийняв до уваги розрахунок позивача і не обґрунтував його правильність. Зокрема, заявники вказували, що позивачем невірно взято індекс інфляції у розмірі 101,8% (такий індекс відсутній у зведеній таблиці індексів інфляції за спірний період) і застосовано його за весь час прострочення, хоча індекс інфляції є змінним.

У зв`язку із невірним обрахуванням заявлена позивачем сума інфляційних витрат завищена на 90 109,91 грн.

Суд першої інстанції цього не врахував та стягнув з відповідачів суму інфляційних витрат у розмірі 117 321,60 грн., тоді як за контррозрахунком відповідачів сума інфляційних витрат без урахування часткових платежів становить 27 211,46 грн.

Крім того, суд першої інстанції стягнув з відповідачів три відсотки річних у розмірі 13 615,18 грн. за невиконання грошового зобов`язання, нарахованих у відповідності до ст. 625 ЦПК України.

Заявники в апеляційній скарзі, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, прохали зменшити суму трьох відсотків річних до 3 000,00 грн., враховуючи май новий стан відповідачів, отримання мінімальної заробітної плати та відсутність інших доходів.

В апеляційній скарзі заявники додатково вказували, що 28.05.2021 виконавче провадження було закінчено фактичним повним виконанням рішення суду, погашення заборгованості проводилося частинами у зв`язку із відсутністю у відповідачів постійного доходу.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

24.09.2021 до Полтавського апеляційного суду від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначено, що апеляційна скарга необґрунтована, доводи заявників не підтверджені доказами, зокрема, заявники не надали доказів поважності причин невиконання рішення. Значна частина існуючого боргу була сплачена ними після подачі даного позову. Більшість сум стягнуто примусово в межах виконавчого провадження. Надані відповідачами довідки про доходи свідчать про те, що вони мали постійний дохід.

Щодо контррозрахунку інфляційних витрат, здійсненого відповідачами, ОСОБА_3 вказувала, що контррозрахунок здійснений безпідставно за менший період (з 01.05.2018 по 26.11.2020), ніж заявлено у позові (з 01.05.2018 по 31.12.2020).

Щодо вимоги відповідачів про зменшення суми 3% різних з 13 615,18 грн. до 3 000,00 грн. ОСОБА_3 вважає, що правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 № 902/417/18, на яку посилались відповідачі, не може бути застосована, оскільки ця справа не є подібною (у цій господарській справі встановлені обставини надмірного стягнення господарських санкцій у порівнянні із збитками кредитора). При цьому, відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, зменшення розміру трьох відсотків річних є право суду, при цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання (у даному випадку відповідачі борг добровільно не сплатили, рішення суду виконувалось примусово); майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні ( ОСОБА_3 є пенсіонеркою та іншого доходу окрім пенсії не має, а відповідачі є засновниками великих підприємств ПП «Елеваторгазбуд», ТОВ «ОЛ-СІ ГРУП»); майнові та інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов`язанні (внаслідок затримки сплати коштів вона не змогла відремонтувати будинок, проданий відповідачами із скритими дефектами, за цінами, що існували станом на 2018 рік, тоді як наразі ціни зросли). Зменшення суми трьох відсотків річних заявлених до стягнення у порядку статті 625 ЦК України до 3 000,00 грн. призведе до порушення її майнових інтересів.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;

Місцевим судом установлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2018 року № 554/1631/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат на усунення недоліків 192 976 грн. та моральну шкоду у сумі 3 000 грн., а всього 195 976 грн. Також, стягнуто судові витрати за проведення експертизи по 3 220,55 грн. з кожного відповідача (а.с. 11).

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 23.04.2018 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08.02.2018 року залишено без змін (а.с. 15-22).

Таким чином, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08.02.2018 року набрало законної сили 23.04.2018.

На виконання зазначеного рішення 18.05.2018 ОСОБА_3 , як стягувачу, було видано виконавчі листи № 554/1631/15-ц на суму 195 976 грн. щодо кожного боржника солідарно.

Вказані виконавчі листи були пред`явлені на примусове виконання до Київського ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яким відкриті виконавчі провадження: ВП № 56478604 від 24.05.2018 року (відносно боржника ОСОБА_1 ) та ВП №56456902 від 22.05.2018 року (відносно боржника ОСОБА_2 ) (а.с. 13-14).

Згідно з довідкою Київського ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 11.01.2021 року № 841 за виконавчим провадженням № 56456902 станом на 01.01.2021 року з боржника ОСОБА_2 стягнуто 18 859,41 грн. (а.с. 23-25).

Згідно з довідкою Київського ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 11.01.2021 року № 845 за виконавчим провадженням № 56478604 станом на 01.01.2021 року з боржника ОСОБА_1 стягнуто 78 938,60 грн. (а.с. 26-30).

Також, апеляційним судом установлено, що постановою головного виконавця Київського ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 28.05.2021 виконавче провадження закінчено фактичним виконанням відповідно до п. 9 ч. 1 статті 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 87-88).

Суд першої інстанції, вірно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, та правові висновки щодо застосування таких норм, викладені в постановах Верховного Суду, дійшов правильного висновку, що у зв`язку із простроченням виконання відповідачами свого грошового зобов`язання з відшкодування витрат у сумі 195 976,00 грн. з дати набрання чинності рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08.02.2018 року, позивач ОСОБА_3 має право на компенсацію у порядку статті 625 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що положення статті 625 ЦК України поширюється на будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, незалежно від правових підстав його виникнення, вразі його порушення боржником (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду № 6-113цс14 від 01.10.2014 року).

Посилаючись на правові висновки, викладені Верховним Судом у справах № 703/2718/16-ц, 646/14523/15-ц, суд першої інстанції вірно зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційним судом установлено, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки розрахунку інфляційних витрат, що надавався відповідачами у справі, не дослідив їх заперечень щодо правильності розрахунку позивача та дійшов безпідставного висновку про стягнення з відповідачів інфляційних нарахувань у сумі 117 321,60 грн.

Разом із тим, суд першої інстанції не мотивував належним чином відхилення вимоги відповідачів про зменшення розміру трьох відсотків річних з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 № 902/417/18.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною другою вказаної статті визначено, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з п. 2, 3 ч. 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення; разом із тим, рішення суду має містити мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» також зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5 ст. 263 ЦПК України).

мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі заявники вказували, що суд першої інстанції не обґрунтував у рішенні правильність розрахунку позивачем інфляційних витрат у сумі 171 876,77 грн., не звернув уваги, що застосований позивачем індекс інфляції у розмірі 101,8% відсутній у зведеній таблиці індексів інфляції за спірний період і не може бути застосований за весь спірний період, оскільки є змінним показником.

Вказані доводи суд апеляційної інстанції вважає слушними з огляду на таке.

Спірний період за позовними вимогами становив з 01.05.2018 по 31.12.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦПК України рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

З моменту набрання рішенням законної сили воно мало бути виконане.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 статті 599 ЦК України).

Встановлені статтею 625 Ц України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено вище, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08.02.2018 року набрало законної сили 23.04.2018 та фактично виконане у повному обсязі шляхом безготівкового зарахування виконавчою службою на картковий рахунок стягувача останнього платежу 31.05.2021 (а.с. 132).

Таким чином, вимоги позивача про стягнення компенсації у порядку статті 625 ЦК України за період з 01.05.2018 по 26.11.2020 є законними.

Щодо стягнення інфляційних витрат.

Відповідно до розрахунку позивача, прийнятого до уваги судом першої інстанції, інфляційні витрати за період з 01.05.2018 по 31.12.2020 становили 117 321,60 грн. (з урахуванням часткових виплат у виконавчих провадженнях).

Позивачем застосовано за весь період розрахунку єдиний індекс інфляції 101,8%, який, серед іншого, відсутній у зведеній таблиці індексів інфляції за спірний період (а.с. 31) Індекс інфляції є змінним показником, а тому розрахунок позивача, взятий судом першої інстанції до уваги, здійснений з помилками і не може вважатися достовірним доказом. (а.с. 32-37)

Доводи апеляційної скарги щодо завищення позивачем суми інфляційних витрат є аргументованими.

Стороною відповідача у справі надано контррозрахунок (а.с. 82-83), відповідно до якого інфляційні витрати розраховані за період з 01.05.2018 по 26.11.2020 у сумі 27 211,46 грн. без урахування платежів у виконавчих провадженнях.

Апеляційний суд, перевіривши правильність обрахунків сторін, з урахуванням правових висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 № 577/5360/15-ц, дійшов висновку про те, що проведений відповідачем контррозрахунок інфляційних втрат є більш коректним.

Обрахунок інфляційних витрат наведений у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 577/5360/15-ц.

Період нарахування становить з 01.05.2018 по 31.12.2020.

При розрахунку інфляційних витрат враховуються індекси інфляції за період травня 2018 по грудень 2020 включно.

Сумарний індекс інфляції з травня 2018 року по грудень 2020 року включно становить: за період травень 2018 - грудень 2018 рік - 105,18%, скупний індекс інфляції за 2019 рік - 104,1%, за 2020 рік - 105%. Всього: 114,96%.

Таким чином, якщо взяти суму боргу 195 976,00 грн., то, з урахуванням індексу інфляції станом на грудень 2020 року (включно) * 114,96%, розмір боргу становив би

225 294,0096 грн. Звідси сума інфляційних втрат, без врахування сплачених відповідачами у виконавчому провадженні платежів, становить: 225 294,0096 грн. - 195 976,00 грн. = 29 318,00 грн.

Врахувавши, що відповідач у справі, диспозитивно розпорядившись своїми правами, визнав суму інфляційних витрат у розмірі 27 211,46 грн. відповідно до відзиву та апеляційної скарги, яка відповідає наведеному судом вище розрахунку, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність змінити рішення місцевого суду в цій частині та зменшити суму стягнутих інфляційних втрат з 117 321,80 грн. до 27 211,46 грн.

Щодо вимог заявників про зменшення суми 3% відсотків річних.

Позивач прохав стягнути з відповідачів 3% річних, нарахованих у відповідності з вимогами статті 625 ЦПК України, у розмірі 13 615,18 грн. за період з травня 2018 року по грудень 2020 року (включно).

Правильність розрахунку суми 3% річних відповідачами у справі не оспорювалось, заперечень з цього приводу не міститься ані у відзиві на позовну заяву (а.с. 80-84), ані в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2021 справа № 202/814/19).

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі № 577/5360/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, на яку посилались заявники в апеляційній скарзі, висловлена правова позиція про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони (принципи) спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних, як відповідальності за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги щодо права суду зменшити у даній справі суму 3% річних, обрахованих позивачем у відповідності з вимогами статті 625 ЦК України, є необґрунтованими.

У справі № 902/417/18 правовідносини виникли між суб`єктами господарювання (господарсько-правові правовідносини) з договору поставки, та, на відміну від даної справи, що розглядається, матеріально-правове регулювання застосування господарських санкцій вирішується у порядку статті 233 ГК України, яка передбачає певні умови, за яких господарські санкції можуть бути зменшені судом. Крім того, у даній справі встановлені інші фактичні обставини: сторони у договорі визначили інший (збільшений) розмір відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, ніж 3% річних, встановлений статтею 625 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що визначений розмір 3 % річних за статтею 625 ЦК України і розрахований позивачем у сумі 13 615,18 грн. є пропорційним, співмірним із загальною сумою заборгованості у 195 796,00 грн., розумним та справедливим. Підстави для зменшення цієї суми відсутні, що не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги апеляційної скарги про зменшення розміру відсотків є безпідставними, а рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим та перегляду не підлягає.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та абзацу 2 ч. 2 вказаної статті порушення норм процесуального, якщо це порушення не призвело до неправильного вирішення справи, може бути підставою для зміни судового рішення.

Враховуючи зазначені вище висновки суду, рішення місцевого суду в частині стягнення інфляційних витрат у розмірі 117 321,60 грн. підлягає зміні з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача інфляційних витрат у розмірі 27 211,46 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Рішенням суду першої інстанції стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь держави судовий збір у розмірі 1 309,36 грн., що не є вірним, оскільки солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Здійснюючи перерозподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

У відповідності до п. 1 ч. 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подачу позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 309,36 грн., який не був сплачений позивачкою з підстав заявленого нею клопотання про звільнення від сплати судового збору або відстрочення до ухвалення рішення (а.с. 41-42).

Сума задоволених позовних вимог становить - 40 826,64 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог судовий збір покладається на сторони пропорційно, а саме з відповідачів на користь держави необхідно стягнути 408,26 грн. (із розрахунку: 40 826,64 : 130 936,78 х 100 = 31,18% х 1 309,36 = 408,26), а саме по 204,13 грн. з кожного відповідача.

За подачу апеляційної скарги відповідачами у відповідності до п. 6 ч. 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» був сплачений судовий збір у розмірі 1 964,04 грн. (із розрахунку: 1 309,36 х 150%) (а.с. 152).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з позивача ОСОБА_3 на користь відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 612,39 грн. (із розрахунку: 31,18% х 1 964,04), а саме по 306,20 грн. на користь кожного відповідача.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 141, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року змінити в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 117 321,60 грн. у якості інфляційного нарахування, зменшивши суму стягнення до 27 211,46 грн.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави частину судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 408,26 грн., а саме по 204,13 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частину судового збору у розмірі 612,39 грн., а саме по 306,20 грн. на користь кожного відповідача.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Повний текст постанови складений 17 листопада 2021 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді

Т.О. Кривчун

О.В. Чумак