ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м.Суми

Справа №583/2061/21

Номер провадження 22-ц/816/1527/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2021 року, постановлене у складі судді Сидоренка Р.В., у приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, Служба в справах дітей Охтирської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 , у якому зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_4 та його син ОСОБА_5 .

Також у вказаному будинку зареєстрований його онук ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з квітня 2018 року разом із матір`ю ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_6 переїхав на постійне місце проживання в с. Новоселиця Тячівського району Закарпатської області.

Зазначає, що його син ОСОБА_5 , який є батьком неповнолітнього ОСОБА_2 , не заперечує проти зняття з реєстрації неповнолітнього сина, так як не порушуватиме його права та інтереси, оскільки він понад три роки проживає з матір`ю в іншому населеному пункті, де і навчається, та наміру повертатися до с. Чернеччина Охтирського району Сумської області не має.

Посилаючись на вказані обставини, просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Охтирський міськрайонний суд Сумської області заочним рішенням від 28 травня 2021 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідач проживає разом з матір`ю і досяг 14-річного віку та з цього часу вільно обирає собі місце проживання. Крім того, поведінка його свідчить про те, що він не бажає проживати за місцем реєстрації, оскільки проживає разом з матір`ю, а тому є таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Звертає увагу на те, що судом не вмотивовано відмову у прийнятті як доказу висновку органу опіки Охтирської районної державної адміністрації, в якому зазначено, що доцільно визнати відповідача втратившим право користування житловим приміщенням.

Вказує, що він, як власник будинку, не може отримати субсидію, оскільки у спірному будинку зареєстрований відповідач.

Від Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумського областінадійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, оцінки доказів, додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що проживання неповнолітнього ОСОБА_2 разом з його матір`ю ОСОБА_3 поза межами будинку по АДРЕСА_1 , в якому він зареєстрований, не свідчить про залишення житла та не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, позивач звернувся до суду із позовом про визнання неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком 25 травня 2021 року, тобто коли річний строк з моменту досягнення ОСОБА_2 чотирнадцятирічного віку, ще не сплив.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Відповідно до довідки Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області від 21 травня 2021 року № 543, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_4 , сином ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_2 (а. с. 12).

Охтирський міськрайонний суду Сумської області заочним рішенням від 17 жовтня 2019 року визнав ОСОБА_3 такою, що втратила право користуватися будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Охтирський міськрайонний суд Сумської області заочним рішенням від 24 березня 2020 року визнав ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В частині визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, відмовив. (а. с. 15-17).

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 05 грудня 2006 року виконкомом Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а с. 10).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно зі ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відтак, ОСОБА_2 , з урахуванням віку та обумовленої ним цивільної дієздатності, лише із 24 листопада 2020 року може вільно обирати собі місце проживання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника будинку.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 набув право власності або право постійного користування іншим житлом.

Окрім того, наслідки відсутності у жилому приміщенні понад один рік без поважних причин дитина здатна усвідомлювати після досягнення чотирнадцятирічного віку та лише після цієї дати починається перебіг річного строку, визначеного ст. 405 ЦК України.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком 25 травня 2021 року, однак річний строк з моменту досягнення ОСОБА_2 чотирнадцятирічного віку, на вказану дату ще не сплив.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач проживає разом з матір`ю і досяг 14-річного віку та з цього часу вільно обирає собі інше місце проживання, а тому є таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки на день звернення позивача до суду з позовом малолітній ОСОБА_2 не міг самостійно обирати місце свого проживання.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що він не може отримати субсидію на житлово-комунальні послуги, оскільки у його будинку зареєстрований ОСОБА_2 , є безпідставними та не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2021 року.

Головуючий Т.А. Левченко

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина