Справа № 199/1298/21
РІШЕННЯ

Іменем України

14.12.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Мажарі К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

18 лютого 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська через свого представника звернулась позивач із вищевказаним позовом, який ухвалою судді того ж суду від 23 лютого 2021 року було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову.

01 квітня 2021 року представником позивача до суду на виконання ухвали від 23 лютого 2021 року про залишення позову без руху надійшла заява із додатками, в тому числі із уточненою позовною заявою, в якій позивач просить суду визнати за нею право власності на 6/10 двох будинків, розташованих за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - мати ОСОБА_3 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належні їм вищевказані 6/10 часток у праві власності на два будинки за адресою АДРЕСА_1 . Позивач є єдиним спадкоємцем цього майна, фактично проживає та сплачує комунальні платежі та земельний податок з 2004 року за адресою зазначеного спадкового майна. Однак 22 липня 2020 року вона отримала постанову державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Посилаючись на те, що вона фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, позивач просила її позов задовольнити.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням недоліків позовною заяви останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження із викликом сторін. Цією ж ухвалою витребувано у Четвертої ДДНК копію спадкових справ, відкритих після смерті батьків позивача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2021 року витребувано з Четвертої ДДНК копію спадкової справи, відкрито після смерті брата позивача - ОСОБА_4 .

В останнє судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача та підтримання позовних вимог в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву послалась на відсутність постанови нотаріуса про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину саме після батьків, оскільки та постанова нотаріуса, яка надана позивачем, є відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті брата позивача, що не підтверджує порушення прав та інтересів позивача на спадкування після смерті батьків, як це зазначає позивач у позові. Таким чином відсутні порушені чи невизнані права та інтереси позивача, які потребують захисту в рамках даної цивільної справи.

У відповіді на відзив представник позивача позивач посилається на те, що відповідачем не спростовано жодного факту, заявленого в обґрунтування позову, а також зазначає про отримання позивачем постанови державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтв про право особистої власності на домоволодіння від 15 травня 1991 року батьку позивача ОСОБА_2 та матері позивача ОСОБА_3 на праві власності належало кожному по 3/10 частини домоволодіння з двох будинків за адресою АДРЕСА_1 , реєстрація права власності на які у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня, однак станом на 31 грудня 2012 року означені права власності зареєстровані в КП «ДМБТІ» ДОР. Викладене підтверджується копіями свідоцтв про право особистої власності на домоволодіння, копією відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 29 квітня 2020 року, копією паспорту позивача, копією свідоцтва про одруження батьків позивача, копією свідоцтв про народження позивача та укладення нею шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому майно, із заявою про прийняття спадщини після нього до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась, свідоцтва про право на спадщину не видавались. На момент смерті вказаного спадкодавця разом із ним були зареєстровані матір позивача ОСОБА_3 (дружина померлого), брат позивача ОСОБА_4 (син померлого), а також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про смерть якої відсутні. Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть батька позивача, письмовою відповіддю Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори на запит суду, копією свідоцтва про одруження батьків позивача, копією свідоцтва про народження позивача та укладення нею шлюбу, копією свідоцтва про народження брата позивача, копією письмової відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зареєстрованих осіб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_3 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне їй майно. На момент смерті спадкодавця разом із нею було зареєстроване місце проживання брата позивача ОСОБА_4 , також ОСОБА_5 викладене підтверджується копією свідоцтва про смерть, копіями свідоцтв про народження та одруження позивача, копією свідоцтва про народження брата позивача, копією листа-відповіді про зареєстрованих зі спадкодавцем осіб.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер брат позивача ОСОБА_4 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останньому майно. На момент смерті спадкодавця разом із ним було зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про смерть якої відсутні.

16 січня 2020 року позивачем до Четвертої ДДНК подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину (частка житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами) після смерті своєї матері ОСОБА_3 , другим спадкоємцем якої, окрім позивача, на момент смерті спадкодавця був брат позивача ОСОБА_4 . За таких обставин того ж дня державним нотаріусом відкрито спадкову справу після смерті матері позивача, копії матеріалів якої не містять постанови нотаріуса про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Не подано суду копії такої постанови іншими учасниками справи окремо. Викладені обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи.

Також 16 січня 2020 року позивачем до Четвертої ДДНК подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину (частка житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами) після смерті свого брата ОСОБА_4 , в зв`язку із чим державним нотаріусом того ж дня відкрито відповідну спадкову справу. Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи, відкритої після ОСОБА_4

22 липня 2020 року державним нотаріусом Четвертої ДДНК винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою АДРЕСА_1 , після смерті брата позивача ОСОБА_4 . Постанова мотивована тим, що позивач пропущено встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини шляхом подання відповідної заяви, а докази прийняття спадщини в порядку ст.1268 ч.3 ЦК України відсутні.

Відповідно до копії листа КП «ДМБТІ» ДМР від 29 квітня 2020 року №4717 станом на 31 грудня 2012 року за батьками позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано за кожним з них право власності на 3/10 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Реєстрація здійснена в КП «ДМБТІ» ДОР 15 травня 1991 року та записано в реєстрову книгу №544 за реєстровим №34. При цьому в Державному реєстрі речових право на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості про вищевказане домоволодіння не вносились.

В той же час, згідно копії технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 від 20 березня 2020 року останнє складається з одного житлового будинку літ.Б-1, вбиральні і двох споруд. При цьому відповідно до копії акту від 20 березня 2019 року, складеного інженером з інвентаризації нерухомого майна, під час обстеження об`єкта нерухомого майна за вказаною адресою встановлено, що житловий будинок літ.А-12 знесений.

Відповідно до копії листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 24 листопада 2020 року згідно наявних баз даних та облікової картки платника позивач сплачує земельний податок за земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 з 2004 року.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК УРСР (редакції 1963 року), Закону України «Про власність», Закону України «Про нотаріат», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, за змістом ст.58 Конституції України, п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, ст.5 ЦК України правила книги шостої цього кодифікованого нормативного акту (спадкове право) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК України. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, враховуючи обставини спірних правовідносин сторін, обставини та підстави, з якими позивач пов`язує і обґрунтовує виникнення в неї права власності в порядку спадкування після батьків, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення ЦК УРСР (редакції 1963 року) та Закону України «Про власність».

Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.48 ЦК УРСР (редакції 1963 року) юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Захист права власності здійснюється судом.

За змістом ст.ст.2, 3, 11 Закону України «Про власність», ст.86 ЦК УРСР (редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Суб`єктами права власності в Україні, зокрема права приватної власності, є в тому числі громадяни України.

За змістом ст.ст.12, 13 Закону України «Про власність», ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема в порядку спадкування. Об`єктом права приватної власності є в тому числі жилі будинки.

Згідно норм ст.ст.524, 529 ЦК УРСР (редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст.549 ЦК УРСР (редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст.21 цього Кодексу, - ст.525 ЦК УРСР (редакції 1963 року).

Положеннями ст.ст.560, 561 ЦК УРСР (редакції 1963 року) визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом ст.ст.66, 67 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.

За змістом норм ст.ст.34, 49 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину є різновидом нотаріальної дії, про відмову у вчиненні якої нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.55 ЦК УРСР (редакції 1963 року) ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, крім випадків та у порядку, встановленому законом.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, мотивуючи свою правову позицію наступним.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування не передбачена, оскільки таке рішення суду не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів/заперечень з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати із актів цивільного законодавства (ст.4 ЦК УРСР (редакції 1963 року), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до приписів ст.549 ЦК Української РСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року (п.113) доказами вступу в управління або володіння спадковим майном може бути в тому числі: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Наведені вище правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року по справі №305/235/17, від 20 липня 2020 року по справі №735/1521/18, від 25 листопада 2020 року по справі №631/1153/13-ц, від 05 березня 2021 року в справі №585/2993/17, від 07 квітня 2021 року по справі №701/472/19, від 02 грудня 2021 року по справі №573/2246/20.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач 16 січня 2020 року для оформлення своїх спадкових прав на спірну частку домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , звернулась до Четвертої ДДНК із відповідними заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті своїх матері ОСОБА_3 та брата ОСОБА_4 , на підставі яких в той же день державним нотаріусом були відкриті дві спадкові справи. В той же час, із заявою про прийняття спадщини/видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свого батька ОСОБА_2 ані позивач, ані будь-яка інша особа не зверталась, відповідна спадкова справа не відкривалась та свідоцтва про право на спадщину не видавились. При цьому, як слідує з копій матеріалів вищевказаних двох спадкових справ, витребуваних судом, державним нотаріусом не складалась і не видавалась позивачу постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері позивача, наявна лише постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті брата позивача. З викладеного слідує, що позивачу нотаріусом не відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті її батьків, а отже відсутні підстави стверджувати про неможливість реалізації позивачем відповідних своїх спадкових прав та необхідності їх захисту в судовому порядку шляхом подання даного позову. За таких обставин, оскільки позивач у цьому позові, який вирішується судом, просить суд визнати за нею право власності на частку домоволодіння в порядку спадкування саме за своїми батьками, суд приходить до висновку про передчасність заявлених позовних вимог та неможливість їх задоволення через відсутність порушеного права позивача на спадкування після батьків.

Разом з тим, суд не приймає до уваги твердження сторони позивача про протилежне та посилання на постанову нотаріуса від 22 липня 2020 року, оскільки такі твердження спростовуються наведеними вище висновками та фактичним обставини, встановленими в ході розгляду справи, а постанова нотаріуса, як вже зазначалось вище, не стосується спадкування позивачем після її батьків, оскільки містить висновки лише щодо спадкування після брата позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд також керувався і тією обставиною, що відповідно до змісту копії технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , останнє наразі складається з одного, а не двох житлових будинків, оскільки один з них станом на 20 березня 2019 року знесений. Відтак, задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на частку у домоволодінні у вигляді двох будинків, як просить позивач, є неможливим через фактичне знищення частини такого нерухомого майна, що є підставою для припинення права власності у відповідності до ст.346 ЦК України, а не визнання права на нього.

Ще однією підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є та обставина, що позивач просить визнати за нею право власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом після смерті обох батьків. В той же час, батько позивача помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивачем подаються докази вступу в управління або володіння спадковим майном лише з 2004 року, тобто після спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини після батька, що у відповідності до ст.549 ЦК УРСР (редакції 1963 року) не дозволяє суду дійти висновку, що позивач прийняла, як вона стверджує, спадщину після смерті свого батька, якому за життя належала частина частки у спірному нерухомому майні.

Більш того, як вбачається з копій матеріалів спадкових справ після смерті матері позивача та брата позивача, останній на момент смерті обох батьків сторін був зареєстрованим із ними за однією і тією ж адресою місця проживання, був нарівні із позивачем другим спадкоємцем та, вочевидь, прийняв певну частину спадщини. Останнє вказує на неможливість визнання за позивачем, як вона того бажає, права власності після смерті батьків позивача без урахування факту спадкування спірного спадкового майна її братом.

Таким чином, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, а отже і неможливість їх задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню їй не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.2, 3, 11-13 Закону України «Про власність», ст.ст.55, 86, 524, 525, 529, 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР (редакції 1963 року), ст.ст.34, 49, 66, 67 Закону України «Про нотаріат», ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 24 грудня 2021 року.

Суддя А.М. Авраменко