Ухвала

Іменем України

23 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 520/9197/15-ц

провадження № 61-18497ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лещенка Андрія Вікторовича на рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконними та скасування нотаріальних дій і зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила: визнати незаконним вчинення нотаріальної дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу (далі - Приватний нотаріус) Фролової Р. В. щодо нотаріального посвідчення та видачі 14 серпня 2010 року довіреності від її імені на ім`я ОСОБА_2 ; визнати незаконним вчинення нотаріальної дії Приватного нотаріуса Фролової Р. В. щодо внесення до Єдиного реєстру довіреностей запису про реєстрацію довіреності від 14 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 ; зобов`язати Приватного нотаріуса Фролову Р. В. внести до Єдиного реєстру довіреностей відомості щодо вилучення запису про вказану довіреність.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що їй стало відомо, про те, що на підставі довіреності від 14 серпня 2010 року, посвідченої Приватним нотаріусом Фроловою Р.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 44, вона уповноважила свого сина ОСОБА_2 розпоряджатися всім її майном. Також вона дізналася про те, що 19 серпня 2010 року її син ОСОБА_2 від її імені уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності. Однак вона не підписувала згадану довіреність від 14 серпня 2010 року, так як підстав для її видачі не було. Також вона не мала наміру продавати свою квартиру, оскільки в неї немає іншого місця проживання, а спірна квартира є її єдиною власністю.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довела незаконності дій Приватного нотаріуса Фролової Р. В. при посвідченні 14 серпня 2010 року довіреності на ім`я ОСОБА_2 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лещенка А. В. задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2020 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 пред`явила позов до неналежного відповідача, так як спір стосовно видачі довіреності, на підставі якої в подальшому було укладено договір купівлі-продажу, виник між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Право позивача оспорюється іншими учасниками цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи невчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, такий спір підлягає вирішенню саме між особою, яка безпосередньо брала участь в нотаріальному процесі, та особою, яка оспорює права, що виникають на підставі вчиненої нотаріальної дії. Оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, то в задоволенні позову необхідно відмовити.

10 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лещенко А. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, представник ОСОБА_1 - адвокат Лещенко А. В. вказав, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, згідно з якими статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.

Касаційна скарга мотивована тим, що 19 серпня 2010 року ОСОБА_2 уклав від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за довіреністю, яку ОСОБА_1 не підписувала, так як підстав для її видачі не було. Тому, виходячи з таких обставин, ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом і визначила відповідачем Приватного нотаріуса Фролову Р. В., що відповідає статті 50 Закону України «Про нотаріат» та узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц. В цій справі наявні доказі, які підтверджуються факт підписання спірної довіреності не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її підпису і почерку. Тому у Приватного нотаріуса Фролової Р. В. не було підстав посвідчувати спірну довіреність у зв`язку з дефектом волевиявлення ОСОБА_1 Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що Приватний нотаріус Фролова Р. В. є неналежним відповідачем в цій справі.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що згідно з довіреністю, виданою від імені ОСОБА_1 , посвідченою 14 серпня 2010 року Приватним нотаріусом Фроловою Р. В. та зареєстрованою в реєстрі за № 44, ОСОБА_1 уповноважила свого сина ОСОБА_2 : розпоряджатися всім її майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, доручила ведення всіх її справ, в тому числі з правом відчуження та розпорядження належним їй рухомим та нерухомим майном на свій власний розсуд; укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, в тому числі договори купівлі-продажу тощо. Довіреність видана на строк 10 років з правом передоручення і дійсна до 14 серпня 2020 року. Зазначена довіреність зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей (перевірка дійсності довіреності) 14 серпня 2010 року.

19 серпня 2010 року на підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 уклав зі ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 66,1 кв. м, житловою площею 39,3 кв. м, посвідчений за реєстровим № 2604 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 19 серпня 2010 року за № 4080535. Право власності ОСОБА_5 було зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 02 лютого 2011 року у книзі 766пр-116 за № 565.

03 лютого 2011 року ОСОБА_5 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстром № 427. Договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 23 лютого 2011 року. Довідкою Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 23 грудня 2011 року підтверджено реєстрацію вказаним підприємством з 09 березня 2011 року спірної квартири за ОСОБА_3 .

У 2011 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: Фролова Р. В. , Чужовська Н. Ю. , Головне управління юстиції в Одеській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування квартири з чужого незаконного володіння. 12 червня 2016 року провадження у вказаній справі було зупинено до вирішення цієї справи по суті.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 заперечила факт підписання довіреності від 14 серпня 2010 року, посвідченої Приватним нотаріусом Фроловою Р. В., виданої на ім`я ОСОБА_2 , так як вона не була безпосередньо присутня під час виконання зазначеної нотаріальної дії та не підписувала вказану довіреність.

Змінюючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд в цій справі виходив з того, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване в тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19).

В порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Якщо право позивача оспорюється іншими учасниками конкретних цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи не вчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, такий спір підлягає розгляду саме між особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі та особою, яка оспорює права, які виникають на підставі вчинення нотаріальної дії.

Наведені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 325/1141/18 (провадження № 61-5045св19), від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21), від 23 червня 2021 року у справі № 344/3693/17 (провадження № 61-22684св19), від 30 червня 2021 року у справі № 761/40184/16-ц (провадження № 61-5802св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження у справі.

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 748/485/18 (провадження № 61-3240св19), від 09 червня 2021 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-4126св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 649/779/19 (провадження № 61-17791св20).

Врахувавши вищевикладені правові висновки Верховного Суду, встановивши, що спір виник між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і стосується видачі довіреності, на підставі якої в подальшому було укладено договір купівлі-продажу, при цьому право позивача оспорюється іншими учасниками цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи невчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, однак їх не було залучено до участі у справі, апеляційний суд в цій справі дійшов правильного висновку про зміну рішення місцевого суду і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача.

Встановивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача(див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19).

Доводи касаційної скарги про неврахування правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19), є неспроможними, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд застосував правові висновки, викладені у вказаній постанові. Зміст правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) відображено в оскаржуваній постанові апеляційного суду, а доводи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування таких правових висновків. Правові висновки зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 50 Закону України «Про нотаріат» не свідчать про безумовне право особи на звернення до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до нотаріуса про оскарження нотаріальних дій. Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нотаріальна дія з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є одномоментною та не має самостійного значення, оскільки завершується виданням свідоцтва. Тому оскарження нотаріальної дії з його видачі не дозволить ефективно захистити та відновити права позивача. Тобто основною умовою для реалізації права на оскарження нотаріальної дії в порядку статті 50 Закону України «Про нотаріат» є те, що звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про застосування в оскаржуваному судовому рішенні апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2020 року було правильно змінене апеляційним судом, який переглянув указане рішення з урахуванням правових висновків Верховного Суду, тому доводи заявника про необхідність його скасування є неспроможними.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення апеляційного суду вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лещенка А. В. про розгляд справи за участю сторін.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лещенка Андрія Вікторовича на рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконними та скасування нотаріальних дій і зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко