ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 2027/2916/12

провадження № 22ц/818/3274/21

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Гришиної А.О.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

заінтересовані особи приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерний банк «Укргазбанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2021 року в складі судді Новіченко Н.В.,

у с т а н о в и в:

В січні 2021 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича, заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі ПАТ АБ «Укргазбанк»).

Скарга мотивована тим, що постановами приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. від 15 травня 2020 року відкриті виконавчі провадження № 61100506 та № 62096914 по примусовому виконанню виконавчого листа за № 2027/2916/2012, виданого 26 квітня 2018 року Московським районним судом м. Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 травня 2007 року № 119 в розмірі 142 302,55 доларів США та 117 797,55 грн на користь ПАТ АБ «Укргазбанк».

Зазначає, що вказана квартира є постійним місцем проживання його дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є власником ј частини. Інше житло у дітей відсутнє, тому продаж квартири без дозволу служби з питань захисту прав дітей є неможливим (пункт 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства»).

Оскільки зазначена квартира є єдиним місцем проживання дітей, відповідає вимогам підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому на неї не може бути примусово звернено стягнення (відчужено без згоди власника) протягом дії зазначеного Закону.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

- задовольнити скаргу та зупинити стягнення у виконавчих провадженнях № 61100506 та № 62096914;

- визнати незаконними та неправомірними дії приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. щодо здійснення примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова у справі № 2027/2916/2012, де боржником є неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати незаконними та протиправними дії приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. щодо здійснення ним звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , без отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування;

- скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. про відкриття виконавчих проваджень від 15 травня 2020 року.

05 лютого 2021 року ОСОБА_5 представник ПАТ АБ «Укргазбанк» подав відзив на скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні вимог.

Відзив мотивовано тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 березня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від19 лютого 2013 року, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 були виселені з указаного житла, отже правові підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні.

12 лютого 2021 року приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. подав відзив, в якому просив залишити скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, тому відповідно до вимог частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАСУ) не має права оскаржувати дії приватного виконавця в порядку цивільного судочинства. При цьому виконавчі листи щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на виконання приватним виконавцем Виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. не надходили, а за адресою предмета іпотеки відсутні дані щодо зареєстрованих осіб.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2021 року скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. про відкриття виконавчих проваджень відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, а тому немає підстав для визнання дій приватного виконавця незаконними і протиправними та скасування цих постанов; доказів на підтвердження того, що квартира за вказаною адресою використовується неповнолітніми дітьми як місце постійного проживання, не надано, тому на вказане нерухоме майно не поширюється дія мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, безпідставною.

30 березня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення скарги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 05 лютого 2021 року у зв`язку з поданням приватним виконавцем клопотання для подання пояснень щодо суті скарги розгляд скарги було відкладено на 22 лютого 2021 року, що майже в два рази перевищує встановлений законом строк для розгляду скарги. А 22 лютого 2021 року розгляд скарги було відкладено на 05 березня 2021 року за відсутності підстав для цього та за відсутності стягувача.

Вказує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом 2014-2016 років були зареєстровані за адресою вказаного житла, на даний час проживають в указаній квартирі разом з матір`ю ОСОБА_6 , загальна площа квартири 106,8 кв. м, тому судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин норми Закону України Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

11 червня 2021 року ОСОБА_5 представник ПАТ АБ «Укргазбанк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а каргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що в провадженні приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. перебувають виконавчі провадження № 6110056 та № 62096914 по примусовому виконанню виконавчого листа за № 2027/2916/2012, виданого 26 квітня 2018 року Московським районним судом м. Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 травня 2007 року № 119 в розмірі 142 302,55 доларів США та 117 797,55 грн.

У виконавчих листах зазначені адреси боржників: ОСОБА_6 - АДРЕСА_3 ; ОСОБА_7 АДРЕСА_4 (а. с. 9-10, 183, т. 1).

Постановами приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. від 15 травня 2020 року відкриті виконавчі провадження № 62100506 та № 62096914 (а. с. 13-16, 185, т. 1).

Боржники письмово не повідомили приватного виконавця про самостійне виконання рішення, чи про обставини, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування або місцезнаходження, а також про зміну місця роботи, декларацію про доходи та майно не подали.

Власниками квартири АДРЕСА_2 , є: ОСОБА_6 (1/2 частина), ОСОБА_2 (1/4 частина) та ОСОБА_7 (1/4 частина) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 березня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Молодча Г.М. за реєстровим № 1979, загальна площа якої становить 106,8 кв. м. Право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер 11047179, номер запису 60026 в книзі 1 (а. с. 21-23, т. 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 36, 37, т. 1).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 з 17 серпня 2016 року, що підтверджується копією паспорта (а. с. 46, т. 1).

Згідно з довідками Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Московський» від 10 вересня 2014 року № 51, від 03 лютого 2014 року № 10, від 14 червня 2016 року № 43, від 03 лютого 2015 року № 09 ОСОБА_6 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_6 . Разом з нею зареєстровані та проживають її неповнолітні сини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька ОСОБА_7 , а також чоловік ОСОБА_1 , який вибув 09 червня 2016 року (а. с. 238-241, т. 1).

Згідно з довідкою, сформованою на запит суду 04 лютого 2021 року за адресою: АДРЕСА_6 відсутня інформація про зареєстрованих осіб (а. с. 132, т. 1).

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 24 вересня 2018 року зняті з реєстрації місця проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується Інформацією з реєстру територіальної громади міста Харкова (а. с. 189, 178, т. 1).

15 травня 2020 року та 27 травня 2020 року приватний виконавець виніс постанови про опис та арешт належної ОСОБА_6 Ѕ частину та належної ОСОБА_7 ј частину квартири АДРЕСА_2 , та встановив обмеження права реєстрації місця проживання будь-яких осіб за вказаною адресою. Призначено відповідальним зберігачем ОСОБА_8 , попередивши його про кримінальну відповідальність (а. с. 175, 176, 186-187, т. 1).

Виконавчі дії проведені у присутності понятих, яким відповідно до статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» роз`яснені їхні права та обов`язки.

Під час примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2018 року приватним виконавцем Виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. подана заявка на реалізацію арештованого майна (а. с. 179, 190, т. 1).

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Частинами першою, третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (кошти) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на час вчинення виконавчої дії, згідно з підпунктами 1, 2 пункту 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,0 кв. м для квартири та 250,0 кв. м для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлює обмежень щодо здійснення опису та накладення арешту на нерухоме майно, а тому дії приватного виконавця щодо проведення опису та накладення арешту на нерухоме майно є правомірними, оскільки у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, є стадією, яка передує примусовій реалізації майна (стаття 61 Закону України «Про виконавче провадження»).

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 620/705/18-ц.

За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до пункту 4 статті 12 Закону України «Про основу соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно з пунктом 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна (правочину), право власності на яке або право користування яким мають діти, на приватного виконавця покладається обов`язок звернутися до органу опіки та піклування про надання дозволу на реалізацію цього майна.

Ураховуючи наведене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що приватний виконавець в межах наданих йому повноважень правомірно виніс постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 15 травня 2020 року та від 27 травня 2020 року та подав заявку на реалізацію арештованого майна. Будь-яких відомостей про втручання у права осіб, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судом не встановлено.

Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 754/4727/16-ц.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до власного тлумачення норм закону та порушення прав, зокрема, реалізацією арештованого майна, хоча предметом судового розгляду цієї справи були постанови приватного виконавця про опис та арешт майна боржників, а не позовні вимоги про визнання торгів недійсними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина