ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5617/21 Справа № 207/2523/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Литвинчук В.П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк Надра звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк Надра, назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк Надра (далі ПАТ КБ Надра, банк) та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 8/2007/840-МК23/32, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 14 000,00 доларів США строком до 15 травня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором, 16 травня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за належне виконання позичальником взятих на себе усих зобов`язань по договору у повному обсязі.

Всупереч умов договорів кредиту та поруки відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого за кредитним договором станом на 15 травня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 24 233,51 доларів США, яка складається із: 12 451,32 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 141 964,97 грн. заборгованість за сумою кредиту; 11 782,19 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 134 335,82 грн. заборгованість по процентам; а також пеня в розмірі 34 914,09 грн. та штрафи в розмірі 69 503,13 грн. Добровільно повертати заборгованість відповідачі не бажають. У разі несвоєчасного погашення кредиту відповідно до укладеного договору позивач має право вимагати дострокового погашення кредиту у повному обсязі, сплати відсотків та відповідних штрафних санкцій.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-МК23/32 від 16 травня 2007 року станом на 15 травня 2014 року в розмірі 24 233,51 доларів США основного боргу та 104 417, 22 грн. пені і штрафу.

Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ Надра заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-МК23/32 від 16 травня 2007 року станом на 15 травня 2014 року в розмірі 380 718,01 грн., яка складається із: 141 964,97 грн. заборгованість за сумою кредиту; 134 335,82 грн. заборгованість по процентам; 34 914,09 грн. пеня; 69 503,13 грн. штрафи.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Також, відповідач зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції без належного її повідомлення про місце, дату та час судового розгляду, що позбавило її передбаченого цивільним процесуальним законодавством права надати суду докази, якими вона заперечує проти позову, та є самостійною підставою для скасування заочного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ ФК Дніпрофінансгруп просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідно до копії паспорта, 11 листопада 2011 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на ОСОБА_5 .

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з частиною восьмою цієї статті днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 02 червня 2014 року призначено справу до судового розгляду на 13 червня 2014 року (т.1 а.с.1).

В подальшому справа була призначена до розгляду на 28 серпня 2014 року.

Проте, матеріали справи не містять доказів щодо вручення відповідачу судової повістки про призначення справи до розгляду на 13 червня 2014 року та 28 серпня 2014 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 без обов`язкового належного повідомлення її про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 16 травня 2007 року між ПАТ КБ Надра та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 8/2007/840-МК23/32, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 14 000,00 доларів США строком до 15 травня 2014 року (т.1 а.с.7).

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором, 16 травня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за належне виконання позичальником взятих на себе усіх зобов`язань по договору у повному обсязі (т.1 а.с.6).

Всупереч умов договорів кредиту та поруки відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого за кредитним договором № 8/2007/840-МК23/32 від 16 травня 2007 року станом на 15 травня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 24 233,51 доларів США, яка складається із: 12 451,32 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 141 964,97 грн. заборгованість за сумою кредиту; 11 782,19 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 134 335,82 грн. заборгованість по процентам; а також пеня в розмірі 34 914,09 грн. та штрафи в розмірі 69 503,13 грн. (т.1 а.с.4).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що полягає у простроченні сплати заборгованості по кредиту, а також процентів за користування кредитними коштами.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо стягнення заборгованості з поручителя.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи плату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом (частина четверта статті 559 ЦК України в редакції на час виникнення правовідносин).

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов`язки сторін за цим договором необхідно вважати припиненими.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18, постанові Верховного Суду від 16 вересня 2019 року справа № 201/8164/16-ц, провадження № 61-28479св18.

Договором поруки 16 травня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він набирає чинності з моменту його підписання і діє до моменту припинення дії основного договору.

Звертаючись до суду з указаним позовом ПАТ КБ Надра просило стягнути солідарно з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-МК23/32 від 16 травня 2007 року станом на 15 травня 2014 року в розмірі 24 233,51 доларів США, яка складається із: 12 451,32 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 141 964,97 грн. заборгованість за сумою кредиту; 11 782,19 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 134 335,82 грн. заборгованість по процентам; а також пеню в розмірі 34 914,09 грн. та штрафи в розмірі 69 503,13 грн.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором як з позичальника, так і з поручителя, суд першої інстанції не звернув уваги на положення частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки та реалізації банком права на дострокове стягнення кредиту, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Такий висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014?року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Такий висновок міститься у пункті 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц.

Однак, у порушення вищезазначених вимог закону та умов кредитного договору, питання про те, чи сплив щодо частини таких платежів строк, який визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції і який застосовується незалежно від доводів сторін, на підставі наявних у справі доказів, суд першої інстанції не дослідив.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції установлено, що у пункті 1.1 кредитного договору передбачений термін повернення кредиту, а саме до 15 травня 2014 року, а пунктом 3.2.2.4 цього договору передбачено, що відсотки, нараховані в порядку, передбаченому пунктом 3.2 цього договору, повинні сплачуватися позичальником у валюті кредиту щомісячно, не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця, а відсотки за останній період користування кредитом сплачуються одночасно зі сплатою останнього платежу по кредиту.

Згідно наданого розрахунку (т.1 а.с.4), складеного банком станом на 15 травня 2014 року, останній платіж по кредиту було здійснено позичальником 17 липня 2008 року, тобто наступний періодичний платіж повинен був бути здійснений у серпні 2008 року, однак з даним позовом до суду ПАТ КБ Надра звернулося 28 травня 2014 року, протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, який настав 15 травня 2014 року у звязку з закінченням строку дії кредитного договору, тобто до спливу шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, хоча і після спливу шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, по платежам, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично.

Отже, звернувшись до суду з позовом, ПАТ КБ Надра пред`явив вимоги до поручителя ОСОБА_1 по платежам, які повинні були сплачуватися позичальником за період з серпня 2008 року по листопад 2013 року більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, що є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через пропуск строку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 за період з серпня 2008 року по листопад 2013 року слід відмовити з підстав пропуску строку у зверненні до суду.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що по іншим платежам, які повинні були бути здійснені позичальником по кредиту в межах шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме за період з листопада 2013 року по травень 2014 року, порука не припинена.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 546, 553, 572 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Неустойка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ Надра зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконують, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яку вони зобов`язані погасити.

На підтвердження обставин, на які посилається ПАТ КБ Надра як на підставу своїх вимог, до позовної заяви було надано: копію кредитного договору, розрахунок заборгованості, як доказ надання кредитних коштів.

Позивач в обґрунтування розміру заборгованості посилався на наявний в матеріалах справи розрахунок, відповідно до якого станом на 15 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-МК23/32 від 16 травня 2007 року становить 24 233,51 доларів США, яка складається із: 12 451,32 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 141 964,97 грн. заборгованість за сумою кредиту; 11 782,19 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 134 335,82 грн. заборгованість по процентам; а також пеню в розмірі 34 914,09 грн. та штрафи в розмірі 69 503,13 грн. (т.1 а.с.4).

Згідно вказаного розрахунку, складеного банком станом на 15 травня 2014 року, періодом розрахунку заборгованості визначено з 20 червня 2007 року по 17 липня 2008 року (останній платіж по кредиту), іншого періоду нарахування заборгованості вказаний розрахунок не містить, а саме з серпня 2008 року по травень 2014 року.

Для з`ясування дійсного розміру заборгованості, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2021 року було витребувано у ТОВ ФК Дніпрофінансгруп належним чином засвідчену повну копію кредитної справи за кредитним договором № 8/2007/840-МК23/32 від 16 травня 2007 року, укладеним між ВАТ КБ Надра та ОСОБА_2 , з обов`язковим наданням деталізованого розрахунку заборгованості.

На виконання ухвали апеляційного суду, ТОВ ФК Дніпрофінансгруп було надано, зокрема, розрахунок заборгованості, проте він не містить розрахунків за весь період строку дії кредитного договору, в ньому взагалі зазначені розрахунки, які відрізняються від тих, які зазначені в розрахунку заборгованості, який доданий позивачем до позовної заяви.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник ТОВ ФК Дніпрофінансгруп підтримав та просив суд взяти до уваги лише розрахунок заборгованості, який був доданий до позовної заяви (а.с.4 т.1). Не підтримав розрахунок наданий на виконання ухвали суду апеляційної інстанції та просив його не враховувати (а.с.264-167 т.1).

Перевіряючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів, колегія суддів виходить з наступного.

Так, за умовами договору, сторони погодили кінцевий термін погашення кредиту 15 травня 2014 року.

З розрахунку заборгованості, наданого до позовної заяви вбачається, що позивачем визначено розрахунковим періодом заборгованості: за сумою кредиту з 20 червня 2007 року по 17 липня 2008 року, по процентам з 16 травня 2007 року по 17 липня 2008 року. Інших періодів вказаний розрахунок не містить.

Останній платіж по кредиту було здійснено позичальником 17 липня 2008 року.

Розмір заборгованості, визначений позивачем, становить: за сумою кредиту 12 451,32 доларів США, що еквівалентно 141 964,97 грн., по процентам 11 782,19 доларів США, що еквівалентно 134 335,82 грн.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Щодо стягнення заборгованості за сумою кредиту в розмірі 12 451,32 доларів США, та процентів за період з 16 травня 2007 року по 17 липня 2008 року в розмірі 11 782,19 доларів США, що еквівалентно 134 335,82 грн., колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Як було установлено, за умовами договору, сторони погодили кінцевий термін погашення кредиту 15 травня 2014 року, останній платіж по кредиту було здійснено позичальником 17 липня 2008 року, тобто наступний платіж повинен був бути здійснений у серпні 2008 року, з даним позовом до суду ПАТ КБ Надра звернулося 28 травня 2014 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ Надра про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за сумою кредиту та процентів за період з серпня 2008 року по квітень 2011 року необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів позбавлена можливості перевірити дійсний розмір заборгованості про процентам у зв`язку з ненаданням позивачем такого розрахунку за інший період, а саме станом на 15 травня 2014 року, а тому приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам слід відмовити також з підстав недоведеності.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне стягнути заборгованість за сумою кредиту, розраховану в межах строку позовної давності, а саме за період з травня 2011 року по травень 2014 року, та враховуючи ненадання стороною позивача іншого розрахунку заборгованості, та доказів неотримання кредиту, приходить до висновку про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за сумую кредиту в розмірі 12 451,32 доларів США.

Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафу, колегія суддів враховує наступне.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Встановлено, що 16 травня 2007 року між ПАТ КБ Надра та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 8/2007/840-МК23/32, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 14 000,00 доларів США.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, кредитний договір було укладено в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом..

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Колегія суддів зауважує, що оскільки договором визначена валюта кредиту у доларах, то нарахування пені має здійснюватися в іноземній валюті.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду з указаним позовом ПАТ КБ Надра просило стягнути солідарно з позичальника та поручителя пеню за період з 05 травня 2013 року по 04 травня 2014 року в розмірі 34 914,09 грн. на рівні подвійної облікової ставки НБУ, тобто у національній валюті України.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що пеня підлягає стягненню саме у національній валюті України гривні.

Визначаючи до стягнення розмір пені, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Таким чином, періодом, за який підлягає стягненню пеня на рівні подвійної облікової ставки НБУ, визначається судом апеляційної інстанції з 05 травня 2013 року по 04 травня 2014 року.

Розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в межах заявлених позовних вимог.

Розмір заборгованості, визначений судом апеляційної інстанції до стягнення становить 12 451,32 доларів США, що на дату розрахунку еквівалентно 141 964,97 грн.

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
141964,97грн.05.05.201304.05.2014

Процентна ставка пені:2 x ставок НБУ.

Розраховується за формулою:

[Пеня] = [Сума боргу] 2 [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів [Кількість днів]

Розрахунок пені.

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Пеня
05.05.201309.06.24.007.5152 100.29
10.06.201312.08.24.007143 484.92
13.08.201314.04. 964.006.51312 387.82
15.04.201404.05.24.009.5191 477.98
Всього: 19 451.01

Отже, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за вказаний період складає 19 451,01 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню та з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 19 451,01 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафів.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 8.3 кредитного договору від 16 травня 2007 року передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та/чи сплати відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25 % від суми заборгованості по поверненню кредиту та/чи сплати відсотків, визначених на дату прострочення.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року в справі № 2-685/10 (провадження № 61-15423св19) зазначив, що «у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6- 2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру».

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у стягненні з відповідачів штрафу в розмірі 69 503,13 грн. належить відмовити, у зв`язку з чим позовні вимог в цій частині не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ Надра підлягає стягненню у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-МК23/32 від 16 травня 2007 року станом на 15 травня 2014 року, що складається з тіла кредиту в розмірі 12 451,32 доларів США та пеня в розмірі 19 451,01 грн.

Натомість відповідачами не було спростовано наданий розрахунок ні в суді першої, ні апеляційної інстанції.

Колегією суддів установлено, що і на теперішній час відповідачі не погашають заборгованість за кредитним договором, що є порушенням умов договору.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви по 1 827,00 грн. з кожного, а з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги в розмірі 5 481,00 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-МК23/32 від 16 травня 2007 року станом на 15 травня 2014 року, що складається з тіла кредиту в розмірі 12 451,32 доларів США та пеню в розмірі 19 451,01 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра судові витрати, що складаються із судового збору по 1 827,00 грн. з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 5 481,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко