справа №619/1785/21
провадження №2/619/862/21
РІШЕННЯ

іменем України

24 листопада 2021 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Ломанової І.А.

Справа № 619/1785/21

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Крячко О.В;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представник відповідача: адвокат Кислий А.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позов про стягнення коштів.

Стислий виклад позиції сторін.

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 142 000,00 грн, а також за період з 01.08.2013 по 01.04.2021 інфляційні витрати 258 411,60 грн та 3% річних 28 396,31 грн. В обґрунтування позову зазначив, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є синами ОСОБА_3 , але від різних чоловіків. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті залишилась спадщина, яку сторони прийняли. Після цього ОСОБА_2 ввівши в оману суд, узаконив за собою об`єкт спадщини в цілому, а в наступному продав іншій особі, отримавши грошові кошти за весь об`єкт. Половину коштів, яку мав би отримати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 йому не віддав. На протязі тривалого часу ОСОБА_1 намагався поновити свої права та визнати за собою право на частину спадщини в натурі, але судами в цьому було відмовлено, оскільки ОСОБА_4 залишила після себе об`єкт самочинного будівництва, а склад будівельних матеріалів неможливо встановити після змін, внесених наступними власниками домоволодіння. Таким чином, ОСОБА_1 має єдиний можливий шлях для поновлення своїх порушених прав - стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти, отримані тим за частину спадкового майна, право на яке набув ОСОБА_1 , але яке ОСОБА_2 продав від свого імені. ОСОБА_2 31.07.2013 продав спадкове майно під виглядом житлового будинку та отримав за нього 284 000,00 грн. Половина цього спадкового майна, який би правовий статус воно не мало, в будь-якому випадку належала позивачу ОСОБА_5 як спадкоємцю з моменту відкриття спадщини, а тому ОСОБА_2 повинен був передати половину коштів від продажу ОСОБА_1 . Однак замість цього ОСОБА_2 дані кошти від продажу майна, що належало ОСОБА_1 як спадкоємцю половини спадщини, залишив собі без достатньої правової підстави. ОСОБА_2 відомо, що він порушив права ОСОБА_1 як спадкоємця, так як впродовж кількох років він є стороною судових спорів з приводу зазначених обставин. Але він не вчинив жодних дій для поновлення прав ОСОБА_1 .За період з 01.08.2013 по 01.04.2021, впродовж якого ОСОБА_2 користується безпідставно набутими за рахунок ОСОБА_1 грошовими коштами, індекс інфляції склав: (серпень 2013) 99,3 * (вересень 2013) 100,0 * (жовтень 2013) 100,4 * (листопад 2013) 100,2 * (грудень 2013) 100,5 * (2014) 124,9 * (2015) 143,3 * (2016) 112,4 * (2017) 113,7 * (2018) 109,8 * (2019) 104,1 * (2020 р) 105,0 * (січень 2021) 101,3 * (лютий 2021) 101,0 = 281,98%. Відповідно до цього розрахунку інфляційні витрати станом на 01.04.2021 року склали: 142000,00 грн * 281,98% - 142000,00 грн. = 258 411,60 грн. 3% річних за той же період часу дорівнюють: 142000,00 грн * 3% * (153 дня/365 днів 2013 рік + 6 (2014-2020) + 90 днів/365 днів 2021 рік) = 142000,00 грн * 3% * 6,6658 років = 28 396,31 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню станом на 01.04.2021, складає 142 000,00 грн + 258 411,60 грн + 28 396,31 грн = 428 807,91 грн.

22 жовтня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кислий А.М. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову.

01 листопада 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Крячко О.В. подав до суду відповідь на відзив, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.Вказав, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 31.07.2013, за яким позивач отримав грошові кошти за майно, яке фактично було успадковане позивачем, був укладений не між сторонами даної справи. Позивач ОСОБА_1 до цього договору відношення не мав, а тому доводи відповідача є необґрунтованими і не пов`язані із обставинами справи.Разом з тим в позовній заяві чітко показано, що ОСОБА_2 31.07.2013 від свого імені продав спадкове майно під виглядом житлового будинку та отримав за нього 284 000,00 грн. Половина цього спадкового майна належала позивачу ОСОБА_1 , як спадкоємцю з моменту відкриття спадщини, а тому ОСОБА_2 повинен був передати половину коштів від продажу ОСОБА_1 . Однак замість цього ОСОБА_2 дані кошти від продажу майна, що належало ОСОБА_1 як спадкоємцю половини спадщини, залишив собі без достатньої правової підстави.Щодо заяви про застосування строку позовної давності позиція сторони відповідача є суперечливою, оскільки за сталою практикою Верховного Суду строк позовної давності може бути застосований лише в тому випадку, коли позовні вимоги є обґрунтованими і відповідачем дійсно були порушені права позивача, які він намагається захистити в судовому порядку. Таким чином, заява про застосування строку позовної давності фактично є визнанням правомірності позовних вимог, і її подання стороною відповідача додатково доводить обґрунтованість вимог позивача. ОСОБА_1 на протязі тривалого часу намагався в судовому порядку визнати за собою право на частину спадщини в натурі або визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 31.07.2013 і таким чином забезпечити реституцію і повернення майна в натурі йому як спадкоємцю. У разі такої реституції ОСОБА_2 не набував би прав на майно ОСОБА_1 , і даний позов не був би обґрунтований. ОСОБА_1 не має ніякої можливості набути права власності на половину спадщини ані як на нерухоме майно, оскільки воно на момент відкриття спадщини було самочинним будівництвом, ані як на матеріали, застосовані при його будівництві, оскільки їх склад після відчуження ОСОБА_2 змінився настільки, що експертним шляхом неможливо встановити, що саме входило до складу спадщини. Вказана обставина стала відома Позивачу 11.12.2019 року після ухвалення Харківським апеляційним судом постанови у справі № 619/880/17. Саме з цього моменту стало зрозуміло, що внаслідок дій ОСОБА_2 та наступних власників будинку такий спосіб захисту як отримання будь-якої частини спадщини в натурі є неможливим, а ОСОБА_2 безпідставно набув грошові кошти від продажу спадкового майна, яке насправді успадкував і тепер не може повернути собі в натурі ОСОБА_1 . Саме з цього моменту почав спливати строк позовної давності, а тому він не є пропущеним.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 428 807, 91 гривень.

12 квітня 2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/1785/21 провадження № 2/619/862/21 визначено суддю Овсяннікова В.С.

20 липня 2021 року у зв`язку з задоволенням заяви про відвід відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/1785/21 провадження № 2/619/862/21 визначено суддю ОСОБА_6 .

Відповідно до Розпорядження керівника апарату 30 вересня 2021 року № 01-07/210/2021 у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_6 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 619/1785/21.

30 вересня 2021 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/1785/21 провадження № 2/619/862/21 визначено суддю Болибока Є.А.

01 жовтня 2021 року було постановлено ухвалу про прийняти до розгляду та відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та призначено підготовче судове засідання на 10 год 00 хв 27 жовтня 2021 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 22 жовтня 2021 року.

18 жовтня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кислий А.М. подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просив застосувати до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів позовну давність, яка є підставою для відмови у позові.

22 жовтня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кислий А.М. подав до судувідзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову.

27 жовтня 2021 року підготовче судове засідання було відкладено за клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кислого А.М.

01 листопада 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Крячко О.В. подав до суду відповідь на відзив, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

03 листопада 2021 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 год 00 хв 24 листопада 2021 року.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, його представник - адвокат Крячко О.В. подав до суду заяву, в якій позов притримав у повному обсязі, просив його задовольнити та справу розглядати у його відсутність.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, його представник - адвокат Кислий А.М. подав до суду заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову та справу розглядати у його відсутність.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13 травня 1968 року. ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_2 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розірвали шлюб 07.06.1974 року.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 ОСОБА_8 22.11.1977 року уклала шлюб із ОСОБА_9 , при цьому змінила прізвище на ОСОБА_8 .

Згідно свідоцтва про народженнявід 24.09.1982, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 91.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05 липня 2012 року (справа № 2010/3756/2012) за ОСОБА_2 визнано право власності в цілому на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого 31 липня 2013 року приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Пугачовою І.В., за реєстровим № 1568, ОСОБА_11 прийняв у власність житловий будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року (справа № 2010/3756/2012) рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05.07.2012 року було скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірний будинок будо відмовлено.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Судом встановлено, що 31.07.2013 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_11 договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Пугачовою І. В., за реєстром № 1568, отримавши за нього 284 000,00 грн.

Належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду не надано.

Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2021 року у справі № 619/880/17вказав, що відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) сформульовала правовий висновок, відповідно до якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Отже, належним способом захисту порушеного права позивача є не визнання недійсними оспорюваних договорів та визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, а витребування від добросовісного набувача Ѕ частини матеріалів, які використані у процесі самочинного будівництва спірного будинку та належали спадкодавцю. В разі фактичної відсутності такого майна, позивач має право на компенсацію половини його вартості.

Судовими рішеннями у справі № 619/880/17 установлено, що матеріали справи не містять визначення обсягу та переліку кількості будівельних матеріалів і робіт, що були витрачені (використані) на будівництво спірного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а визнання недійсними договорів купівлі-продажу цього будинку є неналежним способом захисту.

Отже, позов в частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 142 000,00 грн підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення процентів.

Частиною другою статті 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші, на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 (справа № 910/1238/17) визначилася з тим, що плату за прострочення виконання зобов`язання врегульовано законодавством, а саме охоплено диспозицією ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тобто ця норма конкретизує визначений у ст. 536 ЦК України обов`язок боржника сплачувати проценти за незаконне користування чужими грошовими коштами.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

ОСОБА_2 відомо, що він порушив права ОСОБА_1 як спадкоємця, так як впродовж кількох років він є стороною судових спорів з приводу зазначених обставин. Але він не вчинив жодних дій для поновлення прав ОСОБА_1 .

Розрахунок 3% річних, який наданий позивачем, не спростований відповідачем.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення відсотків.

Щодо вимог про стягнення інфляційних збитків.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц також дійшла аналогічних висновків.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Розрахунок індекс інфляції, який наданий позивачем, не спростований відповідачем.

Отже, суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Щодо застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 154/173/16 провадження № 61-16154св19) вказав, що згідно положень частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, слід мати на увазі те, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 374/330/15-ц (касаційне провадження № 61-28121св18).

Відповідач заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що не мав ніякої можливості набути права власності на половину спадщини ані як на нерухоме майно, оскільки воно на момент відкриття спадщини було самочинним будівництвом, ані як на матеріали, застосовані при його будівництві, оскільки їх склад після відчуження ОСОБА_2 змінився настільки, що експертним шляхом неможливо встановити, що саме входило до складу спадщини.

Вказана обставина стала відома позивачу 11.12.2019 після ухвалення Харківським апеляційним судом постанови у справі № 619/880/17.

Саме з цього моменту стало зрозуміло, що внаслідок дій ОСОБА_2 та наступних власників будинку такий спосіб захисту як отримання будь-якої частини спадщини в натурі є неможливим, а ОСОБА_2 безпідставно набув грошові кошти від продажу спадкового майна, яке насправді успадкував і тепер не може повернути собі в натурі ОСОБА_1 .

Отже, суд дійшов висновку, що трирічний строк позовної давності, в межах якого ОСОБА_1 мав право звернутися до суду, не сплинув.

Також суд відмічає наступне.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 142 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі 258 411,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 28 396,31 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_6 .

Повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року.

Суддя Є. А. Болибок