Справа № 476/319/21
Провадження № 2/476/156/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.10.2021 року с.м.т. Єланець

Єланецький районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого-судді Чернякової Н.В.

за участю секретаря Минаєвої Н.П.

позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

03.06.2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що вона являється власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрований ОСОБА_2 , який з 2017 року не проживає у вказаному будинку. Будь-якого майна відповідача у будинку немає, участі у витратах на утримання будинку останній не приймає, комунальні платежі не сплачує.

Посилаючись на те, що реєстрація за вказаною адресою відповідача позбавляє її можливості володіти, користуватися та розпоряджатися її власністю на власний розсуд, просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході розгляду справи по суті, позивачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у вищевказаному житловому будинку, що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 49 від 24.05.2021 року (а.с. 6).

Згідно з актом обстеження фактичного місця проживання від 24.05.2021 року відповідач ОСОБА_2 з 2017 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що відповідач з 2017 року після розірвання шлюбу з донькою позивачки ОСОБА_5 не проживає за вищевказаною адресою.

ОСОБА_2 суду пояснив, що дійсно зареєстрований в житловому будинку, який є власністю його колишньої тещі в АДРЕСА_1 , проте фактично проживає з 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні також встановлено, що сторони не перебувають у родинних відносинах.

Так, відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року , у постанові від 19 серпня 2020 року по справі № 639/6295/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Судом встановлено, що відповідач не проживає у належному позивачці будинку понад встановлені законом строки, протягом яких зберігається право користування житловим приміщенням, не надав суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджали йому користуватися жилим приміщенням, будь-якого майна відповідача у будинку немає, участі у витратах на утримання будинку останній не приймає, комунальні платежі не сплачує.

До того ж, суд не може прийняти до уваги не згоду відповідача з позовними вимогами, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами та ні чим об`єктивно не підтверджуються, перешкод позивачка відповідачу не чинила і не чинить, звернення останніх до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було, зустрічної позовної заяви не заявлено. Відповідач повинен довести, що дiями позивачки було порушено його права. Однак, жодних доказiв цього відповідачем до суду не надано.

З огляду на те, що реєстрація місця проживання відповідача у належному позивачці житловому будинку перешкоджає останній вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, а тому, суд погоджується із доводами позивачки з приводу того, реєстрація місця проживання відповідача у будинку ОСОБА_1 порушує її законні права та інтереси.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Єланецький районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено 29.10.2021 року.

Суддя Н.В.Чернякова