КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Верланов С.М.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Головком Дмитром Вікторовичем, який діє на підставі довіреності, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕРНАФТОХІМ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Потапчук Зоя Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішень, прийнятих нотаріусом щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, та застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ТОВ "ПОЛІМЕРНАФТОХІМ" звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Потапчук З.А., згідно з яким просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу № 355 від 25.05.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Потапчук З.А., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; скасувати рішення, прийняті приватним нотаріусом КМНО Потапчук З.А. про реєстрацію права власності на нерухоме майно на користь ОСОБА_2 , зокрема: рішення від 25.05.2018 року про державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 72 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 24, на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2018 року за № 355 із застосуванням наслідків недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ПОЛІМЕРНАФТОХІМ" судові витрати у розмірі 1 762 грн. 00 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва знаходиться кримінальна справа № 761/1272/18, провадження № 1-кп/761/1166/2018 внесене до ЄДРДР за № 0003508 від 18.03.2016 року відносно обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст. 191 КК України.

23.05.2018 року у межах даного кримінального провадження на підставі клопотання представника позивача судом було постановлено ухвалу про накладення арешту на майно обвинуваченого - ОСОБА_1 , а саме: на квартиру АДРЕСА_2 .

При цьому, як обвинувачений ОСОБА_1 , так і його представник - адвокат Закутський Д.В. були присутні у судовому засіданні, що відбулося 23.05.2018 року, та знали про постановлення судом ухвали про накладення арешту на вищезазначене майно.

Разом з тим, після звернення представника ТОВ "ПОЛІМЕРНАФТОХІМ" з цією ухвалою до нотаріуса для внесення інформації у Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, останній не змін накласти арешт на зазначене нерухоме майно, оскільки 25.05.2018 року о 18:06:04 воно було продано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 355, посвідченому приватним нотаріусом КМНО Потапчук З.А.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що ОСОБА_1 умисно відчужив майно, на яке судом було накладено арешт, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.10.2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 355 від 25.05.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Потапчук З.А., та скасовано рішення від 25.05.2018 року про державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 72 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстровий номер об'єкта нерухомого майна 24, на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2018 року за № 355. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ПОЛІМЕРНАФТОХІМ" судові витрати у розмірі 1 762 грн. 00 коп. (т. 2, а.с. 26-30).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.03.2021 року виправлено описку в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.10.2020 року шляхом виключення з тексту рішення 5-го абзацу резолютивної частини рішення суду, а саме: "Враховуючи складність справи складання повного рішення суду відкласти на строк не більше десяти днів" (т. 2, а.с. 43, 44).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

При цьому, в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що на час прийняття рішень про перехід права власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні зареєстровані заборони щодо відчуження вказаної квартири (т. 2, а.с. 107-111).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.08.2021 року апеляційну скаргу залишено без руху (т. 2, а.с. 115, 116).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31.08.2021 року поновлено строк на апеляційне провадження, відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 125, 126).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31.08.2021 року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (т. 2, а.с. 127).

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 , вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва знаходиться кримінальна справа № 761/1272/18 (провадження № 1-кп/761/1166/2018, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0003508 від 18.03.2016 року відносно обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2-5 ст. 191 КК України.

23.05.2018 року в межах вказаного кримінального провадження на підставі клопотання представника ТОВ "ПОЛІМЕРНАФТОХІМ" суд постановив ухвалу про накладення арешту на майно обвинуваченого - ОСОБА_1 , а саме: на квартиру АДРЕСА_2 .

При цьому, зі змісту вказаної ухвали вбачається, що відповідач ОСОБА_1 та його захисник Закутський Д.В. були присутні у судовому засіданні при оголошенні вказаної ухвали (т. 1, а.с. 8, 9).

Разом з тим, 25.05.2018 року, тобто через 2 дні після постановлення ухвали суду про накладення арешту на нерухоме майно, ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 355 відчужив квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , у зв`язку з чим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потапчук З.А. було здійснено державну реєстрацію (т. 1, а.с. 74, 75).

Так, за положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму.

Обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до статті 657 ЦК України є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Загальними вимогами чинності правочину згідно зі ст. 203 ЦК України є наявність вільного волевиявлення учасника право чину, яке повинно відповідати його внутрішній волі, право чин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції згідно положень ЦК України наділені не лише сторона (сторони) такого правочину, але й інші, треті особи, які не є сторонами такого правочину, однак мають статус «заінтересованих осіб» (статті 215, 216 ЦК України), тобто на час розгляду справи судом не були стороною правочину, не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З огляду на зазначені приписи, правила ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обгрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних права або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про накладення арешту на майно обвинуваченого в межах розгляду цивільного позову у кримінальній справі. накладення арешту на майно застосовується як спосіб забезпечення цивільного позову (ст. 152 ЦПК України).

При цьому, положеннями ст. 170 КПК України передбачено підстави та порядок вирішення питання про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок злочину.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача (цивільного позивача у кримінальній справі) від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (обвинуваченого), щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Також, слід зауважити, що як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України", засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, щодо для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Тобто, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року за № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року за № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З урахуванням викладеного, той факт що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбаченого Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільного розпоряджатися нерухомим майном, якщо встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у своїй постанові від 20.09.2018 року у справі № 753/8830/15-ц.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на час його укладення», Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення.

Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення.

Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на час його укладення» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 , як власнику нерухомого майна, було достеменно відому про встановлену судом заборону на його відчуження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу № 355 від 25.05.2018 року.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, задоволення судом вимог про визнання недійсним договору-купівлі продажу та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності у відповідності з приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на час його укладення» приводить сторони у стан, який належним чином захищає права та інтереси позивача та дає йому можливість за необхідності забезпечити виконання рішення в межах існуючого кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обгрутовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди з апелянта з такими висновками, які узгоджуються з вимогами закону і з якими у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

При цьому, апелянтом не наведено жодного доводу, який би потребував додаткового правового аналізу і міг би слугувати підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Головком Дмитром Вікторовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕТНАФТОХІМ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Потапчук Зоя Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішень, прийнятих нотаріусом щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, та застосування наслідків недійсності правочину - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

С.М. Верланов