КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними та стягнення авансового платежу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року позивач пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що 13 березня 2018 року між сторонами укладено попередній договір № 13/03/18 купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення забезпечений завдатком (договір №1) та попередній договір № 13/03/18 купівлі-продажу майнових прав на квартиру забезпечений завдатком (договір №2).

Відповідно до умов договору № 1 зазначено, що об`єктом нерухомості є нежитлове приміщення, секція Д, будівельний номер - 59, фактичний номер - 59, поверх - 15, проектна загальна площа, кв.м. - 80,8, фактична загальна площа, кв.м. - 80,8. Термін укладення основного договору є 30.09.2018 року. Загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості - орієнтовно становить - 1 050 400,00 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення цього Договору становить - 40 524,69 доларів США.

Відповідно до п. 2.1. договору № 1 позивачем 13.03.2018 року при підписанні даного договору було сплачено суму завдатку відповідачу за нежитлове приміщення у розмірі 129 623,00 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору становить - 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США.

Відповідно до умов договору № 2 зазначено, що об`єктом нерухомості є нежитлове приміщення, секція Д, будівельний номер - 55, фактичний номер - 55, поверх - 14, тип планування - 2 Д*, кількість кімнат - 2, проектна загальна площа, кв.м. - 79,9, фактична загальна площа, кв.м. - 79,9, проектна житлова площа кв.м. - 42,865. Термін укладення основного договору є 30.09.2018 року. Загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості - орієнтовно становить - 1 191 950,00 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення цього Договору становить - 45 967,99 доларів США.

Відповідно до п. 2.1. договору № 2 позивачем 13.03.2018 року при підписанні даного договору було сплачено суму завдатку відповідачу за нежитлове приміщення у розмірі 129 623,00 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору становить - 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США.

Таким чином, позивачем було сплачено відповідачу в розмірі - 259 246,00 грн. (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч двісті сорок шість гривень) 00 копійок за попередніми договори № 1 та № 2, за нежитлове приміщення та квартиру, в момент підписання цих договорів, а саме 13 березня 2018 року, відповідно до п. 2.1 цих договорів.

При підписанні попередніх договорів № 1 та № 2 відповідачем було повідомлено позивача, що нежитлове приміщення та квартира, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ЖК «ПАЛЛАДІУМ».

Проте, в даних попередніх договорах № 1 та № 2 адреса місцезнаходження об`єктів виявилась відсутньою. Внаслідок чого позивач повідомив представника відповідача в липні 2018 року про те, що він не буде укладати договори купівлі-продажу майнових прав на об`єкти, адреси місцезнаходження яких відсутні.

Позивач вважав укладені попередні договори нікчемними, оскільки вони не були посвідчені нотаріально, а сплачені ним кошти є не завдатком, а авансом.

Протягом року позивач неодноразово усно звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів сплачених за попередніми договорами, а 01 серпня 2019 року направив відповідачу письмову вимогу про повернення сплачених грошей, однак кошти повернуті не були.

Просив суд визнати недійсними попередні договори: купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення забезпечений завдатком №13/03/18 від 13.03.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та купівлі - продажу майнових прав на квартиру забезпечений завдатком №13/03/18 від 13.03.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на свою користь суму авансу за недійсними попередніми договорами, на загальну суму в розмірі 259 246, 00 грн., яка складається: 129 623,00 грн., що становить за курсом НБУ - 5000 (п`ять тисяч дол. США) на дату укладення попереднього договору №13/03/18 купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення забезпечений завдатком від 13.03.2018 року; 129 623,00 грн., що становить за курсом НБУ - 5000 (п`ять тисяч дол. США) на дату укладення попереднього договору №13/03/18 купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення забезпечений завдатком від 13.03.2018 року та покласти на відповідача судові витрати в сумі 2592,47 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що ухвалене судове рішення є незаконним, судом порушено норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права. Вважає, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані всі обставини справи, не досліджено умови попередніх договорів від 13.03.2018 року, внаслідок чого неправомірно відхилено доводи позивача щодо передачі відповідачці коштів готівкою при підписані договорів.

Наголошує на тому, що пункт 2.1 попередніх договорів від 13.03.2018 року, визначає обов`язок позивача сплатити завдаток відповідачу саме в момент підписання цих договорів, та передачу в готівковій формі відповідачу грошових коштів, що було виконано позивачем - 13.03.2018 року.

Судом першої інстанції, не взято до уваги інформацію відносно того, що в попередніх договорах від 13.03.2018 року відсутні реквізити про поточний рахунок відповідачки, отже позивач не міг перерахувати кошти на рахунок відповідачки взагалі. Тому суд необґрунтовано погодився із запереченнями відповідачки проти позову, які полягали в тому, що позивач не перерахував на її рахунок кошти.

Також вважає, що суд першої інстанції не вірно встановив, що відповідачкою не порушено вимоги попередніх договорів і у передбачений цими договорами строк, тобто до 30.09.2018 року сторони не уклали договору купівлі-продажу вказаної квартири внаслідок відсутності внесків з боку саме позивача.

Наголошує на тому, що не укладав основні договори саме з тих підстав, що в попередніх договорах відсутня адреса місцезнаходження об`єктів.

Також зазначає, що попередні договори є нікчемними, оскільки вони не посвідчувались нотаріально.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 вересня 20 21 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Наполягає на тому, що суд вірно встановив обставини справи і дав їм вірну правову оцінку.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кравченко Г.С. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Подала заяву про відкладення розгляду справу і зв`язку із її поганим самопочуттям. Оскільки ОСОБА_2 не надала суду доказів її захворювання, колегія суддів визнала її неявку в судове засідання без наявності поважних причин, а тому розгляд справи відбувся без її присутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 березня 2018 року було укладено два попередніх договори, а саме Договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення забезпечений завдатком №13/03/18 та Договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення забезпечений завдатком №13/03/18. Дані договори підписані сторонами, у нотаріальному порядку договори не посвідчувались.

Факт укладення таких договорів відповідачем не заперечується.

Договори мають один і той самий номер 13/03/18, укладені в один день. Зміст договорів є ідентичним, окрім предмета договору. Так предметом одного із договорів є майнові права на нежитлове приміщення, а предметом іншого - майнові права на квартиру. Позивач у своєму позові для ідентифікації договорів назвав їх Договір №1 та Договір № 2. Договір № 1 стосується майнових прав не нежитлове приміщення, а договір № 2 майнових прав на квартиру. Саме так зазначав ці договори у своєму рішенні і суд першої інстанції.

Відповідно до п. 1.2 Договорів сторони зобов`язуються у майбутньому укласти договір на купівлю-продаж майнових прав на нежитлове приміщення та квартиру.

Відповідно п.2.1 Договорів визначено обов`язок позивача сплатити суму завдатку в момент підписання відповідно договорів.

За умовами укладання сторонами основного Договору, сума завдатку обліковується як сплата покупцем частин від загальної вартості майнових прав.

У випадку невиконання або неналежного виконання покупцем (позивачем у справі) своїх зобов`язань за цим договором та/або Основним Договором, покупець втрачає право вимагати повернення завдатку в повному обсязі. Сума завдатку не повертається.

Крім того, у пункті 3.4 Договорів встановлено зобов`язання позивача як покупця сплатити суму завдатку у строк та на умовах, визначених Договором.

Пунктом 6.9 Договорів визначено, що договори є змішаними та містять елементи попереднього договору та договору завдатку.

Пунктом 6.10 Договорів визначено, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов Договору й жодна з них не буде посилатися у майбутньому після укладення цього договору на недосягнення згоди щодо істотних умов Договору, як підставу для визнання його неукладеним або недійсним.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доказів передачі позивачем відповідачці коштів за даними договорами матеріали справи не містять, будь-яких документів первинного характеру, які б підтверджували передачу позивачем відповідачці авансових внесків за договорами до позовної заяви не надано, протягом розгляду справи таких доказів також позивачем до суду не надано.

Доводи представника позивача про факт отримання відповідачем 13.03.2018 року грошових коштів в сумі 129 623, 00 грн., (що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення договору) та 13.03.2018 року грошових коштів в сумі 129 623, 00 грн. (що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення договору) та доводів того, що визначенням отримання грошових коштів є момент підписання договору, суд відхилив через явну необґрунтованість, як такі, що спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами відсутності наявності будь-яких первинних документів, які б засвідчували факт передачі даних коштів.

Щодо доводів позивача про відсутність в змісті договорів реквізитів про поточний рахунок відповідачки на який позивач мав би сплатити кошти за попередніми договорами, отже і необґрунтованість позиції відповідача щодо того, що кошти позивачем не були сплачені на рахунок, то такі доводи суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки підписавши договори позивач погодився із відсутністю таких реквізитів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не порушено вимоги попередніх договорів щодо укладення договорів купівлі-продажу, але договори не були укладені у передбачений цими договорами строк, тобто до 30.09.2018 року, саме внаслідок відсутності авансових внесків з боку позивача.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Правовою підставою для свого позову позивач зазначив укладення між сторонами попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна зі сплатою покупцем за цими договорами авансу, які не були нотаріально посвідчені, тобто були нікчемними. Отже у нього не виникло обов`язку укладати основний договір, а тому він просив стягнути з відповідачки сплачений ним аванс.

Сторонами не оспорювались факти укладання договорів, а також не оспорювався зміст договорів. Спірним питанням було лише доведення передачі позивачем коштів відповідачці на виконання попередніх договорів. Тому саме ці обставини перевіряються апеляційним судом.

Частиною першою статті 635 Цивільного кодексу України зазначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» додатково роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, а також сторонами не заперечується, що попередні договори, укладені сторонами 13.03.2018 року не були нотаріально посвідчені.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним «не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт і частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Свій позов позивач обґрунтовував тим, що попередні договори є нікчемними, разом із тим просив їх визнати недійсними. Отже позовні вимоги про визнання їх недійсними задоволенню не підлягають з підстав наведених вище.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновками суду щодо не підтвердження доказами сплату позивачем за попередніми договорами коштів.

Пунктом 2.1. Договорів передбачено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором, у відповідності до ЦК України. Покупець зобов`язаний сплатити (передати в готівковій формі) завдатку в момент підписання цього договору.

За умови укладення сторонами основного договору, сума завдатку обліковується покупцем частини від загальної вартості майнових прав на квартиру (нежитлове приміщення).

У випадку невиконання або неналежного виконання покупцем своїх зобов`язань за договором та/або основним договором. Покупець втрачає право вимагати повернення завдатку у повному обсязі. Сума завдатку не повертається.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що підписання сторонам попередніх договорів не свідчить про передачу покупцем коштів за цими договорами, оскільки Пунктом 2.1. передбачено одночасне підписання договору і сплату позивачем (передачу готівкових коштів), що свідчить про передачу коштів саме в момент підписання.

Посилання відповідача на те, що ст.1087 ЦК України визначає, що при розрахунках фізичних осіб готівкою або в безготівковій формі необхідна видача розрахункових документів є помилковим.

Так ч.1 ст. 1087 ЦК України передбачено, що розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язаних із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді.

Вказана стаття визначає можливість розрахунків за допомогою розрахункових документів, а не обов`язковість наявності цих документів.

Також колегія суддів не може погодитись із доводами відповідачки з посиланням на позицію Верховного Суду у справі № 369/3340/16 про те, що отримання коштів підтверджує лише розписка про отримання коштів. Вказана позиція була висловлена Верховним Судом у справі в якій позовні вимоги стосувались стягнення боргу за договором позики. І саме в позикових правовідносинах, при відсутності письмової форми договору позики, надання коштів підтверджується розпискою боржника про отримання цих коштів від кредитора. В даній справі, сторони уклали письмовий договір, в якому зазначили розмір коштів, які сплачуються за договором, а також момент їх сплати. А тому надання додаткової розписки про їх отримання не вимагалось ні договором, ні законом.

Колегія суддів погоджується із доводами позивача на те, що за умовами договору він мав сплатити грошові кошти готівкою, а не перерахувати ці кошти на рахунок. Позиція відповідачки, що кошти за договором позивач мав перерахувати на її рахунок не ґрунтується на умовах договорів. При відсутності банківських реквізитів рахунку відповідачки у змісті договору, відповідачка суду також не надала додаткових доказів повідомлення цих реквізитів позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги визначені ст. 374 ЦПК України.

У відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення сплаченого ОСОБА_1 авансу за двома попередніми договорами від 13.03.2018 року по 129623 грн. за кожним, у загальному розмірі 259246 грн.

В частині позовних вимог про визнання попередніх договорів недійсним колегія суддів відмовляє.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, з матеріалів справи вбачається, що судом задоволено позовні вимоги частково, а саме задоволено вимогу майнового характеру про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 259246 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6721 грн. 92 коп., який було сплачено позивачем під час судового розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 385, 386 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними та стягнення авансового платежу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 259 246 грн. (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч двісті сорок шість гривень).

В задоволенні позовних вимог про визнання попередніх договорів недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6721,92 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2021 року.

Реквізити сторін:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя-доповідач

Судді: