ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 жовтня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/330/21

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1192/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

позивач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

час проголошення судового рішення - 10 год 43 хв,

дата складання повного тексту суду першої інстанції - 16 квітня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року АТ «Альфа-Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 164 382,07 грн, з яких 50 152,29 грн - три відсотки річних і 114 229,78 грн - інфляційні втрати, які нараховано відповідно до ст. 625 ЦК України. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту у сумі 313 000 грн. Оскільки відповідачка свої кредитні зобов`язання належним чином не виконувала, судовим рішенням з неї була стягнута заборгованість за кредитом у сумі 557 218,46 грн.

Представник позивача зазначав, що законодавством визначено обов`язок боржника сплатити інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення зобов`язання, а отже наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 вищенаведених сум на користь АТ «Альфа-Банк», оскільки у період з 2011 по 2019 рік відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором ПАТ «Дельта Банк», яке, у свою чергу, відступило право такої вимоги позивачу.

Рішенням від 16 квітня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов АТ «Альфа-Банк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 153 747,65 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невірне встановлення характеру спірних правовідносин, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до протиправності нарахування банком інфляційних втрат та трьох відсотків річних на загальну суму заборгованості, стягнуту рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 жовтня 2011 року, а не на суму основного боргу, яка становить 309 273,81 грн. За доводами відповідачки, відповідні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі № 916/2889/13 та від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Скаржниця зазначає, що суд першої інстанції, розглянувши справу, обмежився лише наданими позивачем доводами, не надавши повної та об`єктивної оцінки всім наявним у справі доказам та відповідним нормам права, а також проігнорував постанову Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19, в якій досліджувалося питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Звертає увагу на ту обставину, що нею у відзиві на позовну заяву вже наголошувалось на пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом, проте районний суд не навів у своєму рішенні мотивів відхилення таких доводів. Підтвердженням пропуску такого строку є наявність рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2020 року у справі за позовом АТ «Альфа-Банк» до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили 28 січня 2021 року.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» та погоджуючись з правом позивача на відшкодування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив з того, що коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, то норми ст. 625 ЦК України орієнтують на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а отже три відсотки річних не є неустойкою у розумінні ст. 549 ЦК України.

Районний суд з посиланням на правову позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, констатував, що нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на всю суму боргу, визначену рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 жовтня 2011 року в розмірі 557 218,46 грн, є правомірним, оскільки грошове зобов`язання в даному випадку виникло у відповідачки саме з рішення суду, що відповідає положенням ст. 11 ЦК України.

Суд зазначив, що стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Оскільки даний позов поданий 14 січня 2021 року, а заборгованість за ст. 625 ЦК України розрахована позивачем, починаючи з грудня 2017 року, позовні вимоги задоволено в межах строку позовної давності, про застосування якого просила відповідачка, починаючи з 14 січня 2018 року і визначена до стягнення сума становить 153 747,65 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 06 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 313 000 грн зі сплатою 23 % річних із щомісячним погашенням кредиту з кінцевим строком повернення до 05 жовтня 2015 року (а.с. 7).

Через неналежне виконання ОСОБА_1 умов договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків станом на 06 вересня 2011 року утворилася заборгованість. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 жовтня 2011 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту в розмірі 557 218,46 грн (а.с. 10-12).

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та фізичними особами, в тому числі за кредитним договором № 0 від 06 жовтня 2008 року (а.с. 13-14).

09 грудня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0 від 06 жовтня 2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , на користь АТ «Альфа-Банк» (а.с. 15-39).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість трьох відсотків річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, становить 50 152,29 грн, а заборгованість інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України - 114 229,78 грн (а.с. 8-9).

Звернувшись з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, АТ «Альфа-Банк» зазначало, що законодавством визначено обов`язок боржника сплатити інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення зобов`язання, тому наявні підстави для стягнення з відповідачки 164 382,07 грн відповідно до положень ст. 625 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Згідно з положеннями ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

При цьому передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про часткове стягнення заборгованості за трьома відсотками річних та інфляційними втратами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц зазначила, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, є помилковим висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Беручи до уваги наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, під час вирішення спору враховує наведений висновок суду касаційної інстанції.

Як встановлено у справі, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 жовтня 2011 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту в розмірі 557 218,46 грн. Матеріали справи не містять даних про фактичне виконання наведеного судового рішення станом на дату звернення до суду з позовом.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідачки сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, правильно обмежив період стягнення коштів трьома останніми роками, що передували зверненню позивача до суду з даним позовом, отже доводи відповідачки щодо незастосування районним судом строку позовної давності апеляційний суд відхиляє, як необґрунтовані.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на всю суму боргу, визначену рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 жовтня 2011 року в розмірі 557 218,46 грн, є правомірним, оскільки грошове зобов`язання в даному випадку виникло у відповідачки саме з рішення суду, яким була стягнута наведена сума заборгованості.

Не погоджуючись проти наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, ОСОБА_1 фактично заперечує проти нарахування інфляційних втрат на всю суму заборгованості, а не на суму основного боргу. Разом з тим, остання не наводить достатніх підстав щодо помилковості проведених позивачем та судом нарахувань і не надає свого відповідного розрахунку, лише цитуючи правові позиції суду касаційної інстанції та не зазначаючи, в чому полягає неправильність наведених у судовому рішенні розрахованих інфляційних втрат, зважаючи на те, що борг нею не погашався.

Беручи до уваги наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості, нарахованої відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року.

Головуюча: Судді: