РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2021 року м. Мукачево Справа 303/5703/21

2/303/1628/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

до відповідачів: (1) ОСОБА_1 ;

(2) ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Чорі О.Ю.

про визнання недійсними договорів та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про:

1. Визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0546 га (кадастровий номер :01:016:0203), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; посвідченого 18 липня 2018 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю.; зареєстрований в реєстрі під №690 (надалі - Договір);

2. Визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; посвідченого 18 липня 2018 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю.; зареєстрований в реєстрі під №689 (надалі - Договір) (надалі Договір 1);

3. Скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0546 га (кадастровий номер :01:016:0203), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Земельна ділянка), проведену на підставі Договору;

4. Скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Будинок), проведену на підставі Договору 1.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що Будинок та Земельна ділянка на підставі договору іпотеки від 25.06.2008 року передані в іпотеку банку. Разом з тим, на підставі рішення суду від 01.10.2010 було вилучено обтяження з Державного реєстру іпотек, а відповідно до рішення суду від 04.06.2020 рішення державного реєстратора про припинення іпотеки скасовано, в Державний реєстр іпотек внесено запис про обтяження іпотекою Будинку та Земельної ділянки. В свою чергу, за період відсутності в Державному реєстрі іпотек запису про обтяження Будинку та Земельної ділянки, 18.07.2018 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю. між відповідачами по справі посвідчено Договір та Договір 1. За твердженням позивача оспорювані правочини були укладені без наміру створення правових наслідків, обумовлених ними. Також такі вчиненні з метою та з умислом ухилення від виконання зобов`язання за договором іпотеки та ухилення від виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто є фіктивними.

У поданому представником відповідача (1) відзиві на позов висловлено незгоду із заявленими позовними вимогами, з посиланням на те, що спірні Договори було укладено сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства і сторони не виявили бажання їх розірвати. Крім того, ОСОБА_1 є єдиним суб`єктом права власності на Будинок та Земельну ділянку; усі розрахунки між сторонами проведено; договір виконано. На момент укладання оспорюваних договорів ОСОБА_1 не було відомо про зареєстровану іпотеку за позивачем та наявну заборону на відчуження нерухомого майна. Після укладання оспорюваних договорів, вона, як новий власник нерухомого майна, уклала відповідні договори з обслуговуючими підприємствами та проводить оплату за надані послуги. Таким чином, відсутні підстави для висновку, що укладаючи оспорювані договори покупець ОСОБА_1 не мала наміру на реальне настання наслідків таких правочинів та наявності у неї умислу на приховування майна. Крім того, на момент укладення оспорюваних договорів минув строк пред`явлення до примусового виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач (2) відзив на позовну заяву не подав.

З урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо визнання недійсним Договору та Договору 1 з підстав їх фіктивності, тобто укладених без наміру створення правових наслідків, обумовлених договорами та з метою приховання майна та уникнення можливості подальшого звернення стягнення на нього у рахунок виконання зобов`язань за Кредитним договором.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваних за предметом позову правочинів недійсними та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

25 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі Банк) та ОСОБА_3 (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір №ML-801/062/2008 (надалі Кредитний договір, а.с. 5-8), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 160000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 25 червня 2023 року (п. 2 Кредитного договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 25 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №РML-801/062/2008 (надалі Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано Будинок та Земельну ділянку.

На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2010 року по справі №2-3542/10 (а.с. 12-13) Іпотечний договір визнано недійсним.

Разом з тим, ухвалою суду від 27 квітня 2011 року вказане заочне рішення від 01.10.2010 скасовано (а.с. 14).

25.05.2011 позовну заяву ОСОБА_4 до ЗАТ «»ОТП Банк», третя особа ОСОБА_3 про визнання договору недійсним залишено без розгляду (а.с. 15). Ухвала суду набрала законної сили 09.06.2011.

Приватним нотаріусом Боднар І.М. 02.07.2011 13:35:41 поновлено запис про обтяження, тип обтяження: іпотека, підстава обтяження: договір іпотеки, 2107, 25.06.2008 (а.с. 32, зворот).

На підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за Кредитним договором в розмірі 6820246,10 гривень звернуто стягнення на передане в іпотеку належне ОСОБА_2 домоволодіння з надвірними спорудами, а саме одноповерховий житловий будинок за літерою «А», що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 170 кв.м. та знаходиться на АДРЕСА_1 (а.с. 17-19).

17.07.2018 державним реєстратором Мужіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканичем Володимиром Йосиповичем внесено до реєстру відомості про припинення іпотеки, індексний номер рішення: 42099998 (а.с. 33).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що:

- право власності на Земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 , дата, час державної реєстрації: 18.07.2018 11:48:47, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу земельної ділянки, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) , індексний номер: 42113110 від 18.07.2018 (а.с. 31);

- право власності на Будинок зареєстровано за ОСОБА_1 , дата, час державної реєстрації: 18.07.2018 11:19:59, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу житлового будинку, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) , індексний номер: 42110891 від 18.07.2018 12:12:29 (а.с. 31, зворот).

18 липня 2018 року між ОСОБА_5 , що діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно з яким продавець (в особі представника) передав майно у власність покупця, а покупець прийняв у власність нерухоме майно, а саме: Будинок за 185012,00 гривень. Договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю., зареєстровано в реєстрі за номером 689.

Також 18 липня 2018 року між ОСОБА_5 , що діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким продавець (в особі представника) передав майно у власність покупця, а покупець прийняв у власність нерухоме майно, а саме: Земельну ділянку за 116035,92 гривень. Договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю., зареєстровано в реєстрі за номером 690.

Разом з тим, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 4 червня 2020 року скасовано рішення державного реєстратора Мужіївської сільської ради Берегівського району Марочканича Володимира Йосиповича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2018 №42099998 про припинення іпотеки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:016:0203. Як наслідок було внесено запис в Державний реєстр іпотек про обтяження іпотекою домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:016:0203.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

- пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

- наявність підстав для оспорення правочину;

- встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини першої статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту Договору та Договору 1 вбачається, що сторони в момент його укладання досягли згоди з усіх істотних умов (предмету, ціну).

Надані третьою особою копії документів, на підставі яких було посвідчено Договір та Договір 1, свідчать про подання сторонами всіх необхідних документів. Була наявна згода іншого з подружжя на придбання майна, технічна документація, звіти про оцінку майна, витяги щодо відсутності заборон, іпотек, інформація з Єдиного реєстру боржників.

Як свідчать наявні у матеріалах справи докази, позов заявлено особою, яка вважає порушеними свої права, внаслідок укладеного оспорюваних Договору та Договору 1.

Звертаючись до суду з позовом, Банк посилається на фіктивність укладених Договору та Договору 1.

Одними із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята ст. 203 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами першою та другою статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити

наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання

правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є:

- введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;

- свідомий намір невиконання зобов`язань договору;

- приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є підставою для визнання його недійсним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 Цивільного кодексу України, що за правилами ст.215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 названого Кодексу

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16.

Фактичний аналіз наявних у справі доказових матеріалів дає суду підстави для висновку про те, що укладаючи Договір та Договір 1, намір сторін був спрямований на реальне настання наслідків таких правочинів.

Крім того, після укладання оспорюваних договорів, 10.03.2020 ОСОБА_1 , як власником майна, підписано заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам та заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача).

Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав.

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено умислу відповідачів на укладення оспорюваних за предметом позову правочинів без намірів на реальне настання правових наслідків (набуття права власності) обумовлених ними.

Крім того, ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, слід констатувати, що ефективним способом відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Саме такі висновки щодо застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону України «Про іпотеку» та поширення її дії на осіб, щодо яких встановлено факт переходу права власності на предмет іпотеки на час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності, викладені у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-1193цс15) та від 05 жовтня 2016 року (провадження № 6-1582цс16), а також неодноразово підтримані колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц (провадження № 61-4453св18), від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц (провадження № 61-18566св18) та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц (провадження № 61-5447зпв18) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

Таким чином, ефективним способом відновлення прав позивача є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в сумі 4540,00 гривень (а.с. 4, 48) слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відмовити повністю.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 4540,00 гривень (чотири тисячі п`ятсот сорок гривень) покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (03150 м.Київ, вул. Фізкультури, 28Д, ).

Відповідачі: (1) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ).

(2) ОСОБА_2 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКП НОМЕР_1 ).

Представник відповідача (1): Компанієць Наталя Григорівна (м.Мукачево, вул. Довговича, 5).

Третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Чорі О.Ю. (м.Мукачево, пл.Кирила і Мефодія, 18/2, приміщення 5)

Суддя В.В. Кость