Справа № 349/408/18
Провадження № 22-ц/4808/1339/21
Головуючий у 1 інстанції Рибій М. Г.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Пнівчук О.В., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Голуба Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Добринівської сільської ради, Рогатинської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Тимошика Ігоря Ярославовича на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Рибієм М.Г.11 квітня 2018 року в м. Рогатині Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 подано позов до Добринівської сільської ради, Рогатинської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_3 . Ще за життя мати набула права власності на земельні ділянки, загальним розміром 1,54 га, що розташовані на території Добринівської сільської ради з цільовим призначенням для товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акта про право приватної власності на землю ІІ-ІФ №012973 від 25.09.2001 року. Заповіт від імені померлої не посвідчувався.

З метою оформлення спадщини матері як спадкоємець першої черги по закону звернувся до нотаріуса, однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа-державного акту на право власності на земельну ділянку (втрата). Інших спадкоємців, які б претендували на спадщину немає, оскільки рідний брат ОСОБА_4 звернувся у нотаріальну контору із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті матері.

Просив визнати за ним право власності на земельні ділянки площею 1,54 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ІФ №012973 від 25.09.2001 року, що знаходяться за адресою територія Добринівської сільської ради Рогатинського району (а.с.1-2).

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 як спадкоємцем за законом ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, загальним розміром 1,54 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Добринівської сільської ради Рогатинського району та яка належала ОСОБА_3 на праві власності згідно з Державного акту на право приватної власності на землю,серії ІІ-ІФ №012973 від 25.09.2001 року (а.с.27-28).

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_2 - адвокат Тимошик Ігор Ярославович подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, грубе порушення норм процесуального та матеріального права.

Апелянт вказує, що ОСОБА_1 приховав від ОСОБА_2 факт прийняття і оформлення спадщини за законом, що позбавило її можливості фізично (перебування за межами України) вчасно у 6-місячний строк подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.

Суд не прийняв до уваги, що позивач до позовної заяви не додав витягу зі спадкового реєстру про реєстрацію спадкової справи за його заявою після смерті матері, що б свідчило про вчинення дій для прийняття спадщини та не залучив як третю особу на стороні відповідача брата ОСОБА_4 , який би повідомив суду про існування ще одного спадкоємця першої черги за законом. Ці обставини свідчать про неповноту та необ`єктивність розгляду встановлення обставин справи.

Позивач умисно не надав суду жодних доказів існування інших спадкоємців та незаконно набув права власності на земельну ділянку після смерті матері, тому суд дійшов помилкового висновку про визнання за ним права власності на спадкове майно.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити (а.с.34-36).

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на безпідставність та необгрунтованість доводів апеляційної скарги.

Позивач зазначає, що апеляційну скаргу подано представником, який не підтвердив свої повноваження на подання даної апеляційної скарги у встановленому законом порядку. Оскільки окрім договору про надання професійної правничої допомоги представником не додано ордеру, який є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.

Просить постановити ухвалу про повернення апеляційної скарги (а.с.68-70).

У судове засідання не з`явилися представник ОСОБА_2 - адвокат Тимошик І.Я., представники Добринівської сільської ради та Рогатинської районної державної адміністрації, про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності представника апелянта та представників відповідачів.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Голуба Г.С., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з положень ст.ст.392,1225,1268 ЦК України, враховуючи, що спадщину після смерті спадкодавця прийняв лише ОСОБА_1 , тому він набув права власності на спадкове майно і це право підлягає захисту судом шляхом його визнання.

З таким висновком суду, апеляційний суд не погоджується з огляду на наступне.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є визнання права власності на спадкове майно - земельні ділянки, загальним розміром 1,54 га на території Добринівської сільської ради для товарного сільськогосподарського виробництва, після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено, що згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Добринівської сільської ради, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Корчунок Рогатинського району Івано-Франківської області (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 (а.с.5).

Згідно з довідкою № 4 від 02 січня 2018 року, виданою виконавчим комітетом Добринівської сільської ради на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проживала одна. Заповіт від її імені у виконкомі Добринівської сільської ради не посвідчувався і не реєструвався (а.с.14).

Постановою від 06 лютого 2018 року № 30/02-31 приватний нотаріус Рогатинського районного нотаріального округу відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з неподанням ним документа, що підтверджує право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку (а.с.11).

Відповідно до заяви про відмову від прийняття спадщини, поданої приватному нотаріусу Рогатинського районного нотаріального округу від 09.01.2018 року ОСОБА_4 відмовився від прийняття спадщини матері ОСОБА_3 (а.с.8).

Апелянт ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 (а.с.37).

Відповідно до довідки, виданої відділом Держгеокадастру в Рогатинському районі Івано-Франківської області від 09.02.2018 № 0-9-0.26-33/107-18, та згідно державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ІФ № 012973 ОСОБА_3 була власником земельної ділянки площею 1,54 га (з них ділянки 0,146 га,0,159 га, 1,2330 га) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Добринівської сільської ради (а.с.7).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) захисту необхідно розуміти такий, що призводить до поновлення порушеного права, є адекватним наявним обставинам.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до п.п.3.18 і 3.19 глави 10 Наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» не вимагається звернення до суду для визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, якщо усі спадкоємці, які прийняли спадщину, подадуть письмову заяву про згоду на прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини.

Такі заяви спадкоємців мають бути подані нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину.

За наявності такої згоди спадкоємцеві, який пропустив строк для прийняття спадщини, необхідно подати до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

З урахуванням зазначеного слід дійти висновку, що чинним законодавством визначений як позасудовий, так і судовий порядок прийняття спадщини після пропущення строку її прийняття.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року щодо обов`язку суду перевірки наявності або відсутності спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, заяв спадкоємців про відмову від права на спадщину, та помилково вдався до оцінки наданих позивачем доказів та дійшов висновку про обґрунтованість позову, у той час коли пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Однак, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог, не перевірив всі обставини щодо відкриття спадщини після смерті спадкодавця, не встановив коло всіх спадкоємців першої черги за законом, та не залучив їх до участі в справі, в результаті чого ухвалив рішення із порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для його скасування, а також із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Крім того, статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (постанова ВС від у справі №939/2207/19).

Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17,Постанові Великої Палати Верховного Судувід 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц.

Апеляційний суд на стадії апеляційного розгляду позбавлений права залучати в якості співвідповідачів всіх спадкоємців.

Апелянт є потенційним спадкоємцем першої черги як дочка спадкодавця.

При вирішенні даного спору слід прийняти до уваги, що апелянтом не вичерпано усі можливості прийняття спадщини, оскільки за нею залишається право прийняти спадщину як у позасудовому порядку (за згоди усіх спадкоємців, які прийняли спадщину), так і у судовому у спосіб подання позову про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

У тому разі, якщо апелянт не використала це своє право на час подання позову, вона мала бути відповідачем по справі, оскільки рішення суду стосується її інтересів.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

У зв`язку з тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Тимошика Ігоря Ярославовича задовольнити частково.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Добринівської сільської ради, Рогатинської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: О.В.Пнівчук

О.О.Томин

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.