Справа № 219/374/21
Провадження № 2/219/1530/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

судді Лапченко О.М.,

за участі секретаря Азямової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Смілянського міськрайонного суду Донецької області, третя особа Головне Управління Державного Казначейства України в Черкаській області про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, згідно якого просить суд зобов`язати Управління Державного казначейства України у Черкаській області відшкодувати йому за рахунок коштів державного бюджету нанесену надмірною тривалістю судового процесу розгляду справи, що не відповідала вимозі «розумного строку», моральну шкоду в розмірі 100 000 гр. та додатково кожний податок, який може бути нарахований на цю суму, в якості компенсації моральної шкоди, що передбачено практикою Європейського суду з прав людини; зобов`язати Смілянський міськрайонний суд Черкаської області надати перелік призначених судових засідань, на яких здійснювався розгляд справи № 699/268/15-к по суті за період з 22.12.2018 року до 26.01.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень.

В обґрунтування позову вказує, що Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказує, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Штепа проти України» констатував, що суд підтверджує той факт, що обґрунтованість тривалості судового процесу повинна оцінюватись з врахуванням обставин справи і наступних: критеріїв: складність справи, поведінка заявника і відповідних органів, важливість даного провадження для заявника. Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо безпідставного затягування розгляду судом кримінального провадження тягне за собою застосування національними судами України та є обов`язковою відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» щодо відшкодування нанесеної моральної шкоди. Зазначає, що ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20.11.2018 року матеріали кримінального провадження № 0000027 передано на розгляд до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. За період розгляду кримінального провадження Смілянським міськрайонним судом Черкаської області було здійснено судових засідань з періодичністю, а саме 22.12.2018 року; 29.12.2018 року; 06.02.2019 року, майже півтора місяці; 08.04.2019 року, через два місяці; 20.05.2019 року, через півтора місяці; 12.07.2019 року, через півтора місяці; 01.08.2019 року; 10.10.2019 року, більше двох місяців; 05.11.2019 року, через три тижні; 26.11.2019 року, через три тижні; 21.01.2020 року, майже через два місяці; 16.04.2020 року, майже через три місяці; 02.06.2020 року, більше ніж півтора місяці; 25.06.2020 року, через три тижні; 30.09.2020 року, більше ніж три місяці та перенесено на 26.01.2021 року. За цей час суд спромігся тільки по суті заслухати обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 . Позивач, керуючись практикою Європейського суду з прав людини щодо відшкодування нематеріальних збитків за порушення «розумних строків» розгляду справи по суті кримінального провадження № 0000027, враховуючи характер завданих нематеріальних збитків, визнав справедливою сатисфакцією сплату на його користь нанесеної моральної шкоди в розмірі 100 (сто) тисяч гривень, заподіяної внаслідок порушення прав і свобод та законних інтересів «розумного строку» розгляду справи.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 березня 2021 року по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

06.07.2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про зміну відповідача, згідно якої позивач вказав, що в позовній заяві від 14.01.2021 року він помилково не зазначив відповідачем Державу Україна, та надав до суду відредаговану позовну заяву, де зазначив відповідачем Державу Україна, між тим, вказав статус Смілянського міськрайонного суду Черкаської області як порушника прав позивача.

Позивач ОСОБА_1 в підготовчому судовому засіданні уточнив позовні вимоги. Вважає, що Смілянський міськрайонний суд Донецької області є одним із учасників справи та визначив статус Смілянського міськрайонного суду Донецької області як відповідача по справі.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначене судове засідання по розгляду справи по суті.

Представник відповідача - Смілянського міськрайонного суду Черкаської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду клопотання, згідно якого просив суд розглядати справу за відсутності представника відповідача та при ухваленні рішення врахувати направлені заперечення. Так, до суду від голови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , який мотивований тим, що вимоги позивача, викладені у вказаній позовній заяві до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, відповідач не визнав, вважає позовну заяву ОСОБА_1 безпідставною та надуманою. Додатково уточнив, що стороною відповідача не визнається факт незаконності дій колегії суддів Смілянського міськрайонного суду Черкаської області при розгляді кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.1 ст.258-3, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України, а саме завдання останньому моральної шкоди заподіяної, на думку позивача, надмірною тривалістю судового розгляду вказаного кримінального провадження. Також ним не визнається та заперечується той факт, що внаслідок таких незаконних дій позивач зазнав моральної шкоди й має право на її відшкодування. Крім того, стороною відповідача категорично заперечується заявлений у позові розмір такої шкоди, який є необґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення в цілому. Вказав, що право на відшкодування моральної шкоди передбачено Цивільним кодексом України, Законами України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12.05.1991 року; «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992 року; «Про охорону праці» № 2694-ХІІ від 14.10.1992 року; «Про телебачення і радіомовлення» № 3759-ХІІ від 21.12.1993 року; «Про режим іноземного інвестування» № 93/96-ВР від 19.03.1996 року; «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10.1996 року; «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року та багатьма іншими законами та нормативними актами. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, також визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Таким чином чинне законодавство, що регулює правовідносини у даній справі, не передбачає механізм відшкодування шкоди з підстав зазначених позивачем у позовній заяві. Вказує, що рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Маруценко проти України», «Шаповалова проти України», «Волчкова проти України», «Соболев проти України», «Омеляненко проти України», «Скороход проти України», «Щуров проти України», «Жужа проти України», «Пономаренко проти України», «Махонько проти України», «Сверчков та Сверкова проти України», «Ларіонов проти України», «Черниш проти України», «Паламарчук проти України» та «Крижанівський проти України» встановлено порушення пункту 1 статті 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з незабезпеченням національними судами розгляду справи в розумний строк. Аналогічно у справі «Маруценко проти України» Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 13 «Право на ефективний засіб юридичного захисту» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з відсутністю у заявника ефективного засобу юридичного захисту від порушення його права на розгляд справи протягом розумного строку. Аналізуючи вищезазначені обставини, вказані позивачем в позовній заяві, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права позивач, на думку відповідача, прийшов до хибного висновку про захист свого порушеного трава саме в обраний ним спосіб, з врахуванням правових підстав, визначених ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В обґрунтування позовної заяви позивач вказує, що розгляд кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000027 щодо обвинувачення його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України навмисно затягується Смілянським міськрайонним судом Черкаської області та, на його думку, протягом двох років перебування вказаного кримінального провадження на розгляді суду - судовий розгляд був неефективним, кінцеве рішення по справі, яким, за його переконанням, має бути виправдувальний вирок, не винесено. Тому, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини щодо відшкодування нематеріальних збитків за порушення «розумних строків» розгляду справи по суті кримінального провадження №0000027, враховуючи характер завданих нематеріальних збитків, ОСОБА_1 просить визнати справедливою сатисфакцією та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень, заподіяну внаслідок порушення прав і свобод та законних інтересів щодо «розумного строку» розгляду справи. Зазначає, що вказана позовна заява містить стандартні фрази, котрі жодним чином не відображають індивідуальні психофізичні особливості позивача та не доводять виникнення у останнього моральної шкоди, оскільки наведення в позовній заяві деталізації моральних страждань позивача не свідчить про їх наявність. На даний час судовий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України триває. Відсутні також і інші підстави, які б давали право позивачу на відшкодування шкоди у відповідності до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». При цьому, як підтверджується матеріалами справи у зв`язку із кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України органом досудового слідства було обрано йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, однак в подальшому його було змінено, в клопотанні прокурора про продовження тримання під вартою ОСОБА_1 було відмовлено. Відтак, в період перебування вказаного кримінального провадження на розгляді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 не обирався. Зазначає, що ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 05 листопада 2019 року у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки під час судового розгляду Смілянським міськрайонним судом Черкаської області кримінального провадження не знайшли свого підтвердження вказані прокурором ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватися від суду. В ході розгляду справи було встановлено, що від явки до суду обвинувачений не уникав, з`являвся на виклики, одружений, та має міцні соціальні зв`язки. Під час розгляду колегією суддів Смілянського міськрайонного суду Черкаської області вищевказаного кримінального провадження обвинуваченим та його захисником постійно заявлялись різного роду клопотання, що унеможливлювало продовження розгляду кримінального провадження по суті. Так, ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20 листопада 2018 року кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 направлено за підсудністю до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області для розгляду по суті. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада 2018 року призначено підготовче судове засідання у вказаному кримінальному провадженні. Вказує, що судові засідання неодноразово відкладалися у зв`язку із клопотаннями обвинуваченого та його захисника. З приводу відкладення розгляду справи з неприйнятними, на думку позивача, інтервалами зазначає наступне. Згідно штатного розпису в Смілянському міськрайонному суді Черкаської області передбачено 12 посад суддів. На даний час в Смілянському міськрайонному суді здійснюють правосуддя п`ять суддів. В період, що охоплюється даними зазначеними в позовній заяві ОСОБА_1 працювало лише троє суддів із дванадцяти. Відтак, фізичне навантаження щодо кількості справ, які перебували в провадженні суддів, які здійснювали правосуддя у Смілянському міськрайонному суді Черкаської області за вказаний період часу було досить значним, що не є співмірним з фізичними можливостями людини. При визначенні дат судових засідань колегією суддів були враховані норми чинного законодавства України. З метою недопущення вибіркового судочинства, з врахуванням завантаженості робочого часу, наявності часу, який необхідний для розгляду цивільної, кримінальної, адміністративної справи та справ про адміністративне правопорушення, їх складності, суддями Смілянського міськрайонного суду Черкаської області визначаються дати проведення судових засідань у справах в порядку черговості їх надходження, однак першочергово здійснюється розгляд клопотань слідчих (обшуки, взяття під варту, кримінальні провадження в яких обвинувачені перебувають під вартою, заяви про примусову госпіталізацію хворих до психіатричного закладу). За таких обставин, з врахуванням надскладної ситуації, яка склалася в Смілянському міськрайонному суді Черкаської області на період розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 та навантаження на кожного суддю, судді, що входять до складу колегії суддів з розгляду вказаного кримінального провадження фізично не були спроможні забезпечити розгляд справ в кількості, що перебувають у їх провадженні у встановлені чинним законодавством строки. Таким чином, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачем не доведено самого факту її існування. В позовній заяві не відображено, якими конкретно діями Смілянського міськрайонного суду позивачу заподіяно моральну шкоду, які обмеження кримінального закону застосовувалися щодо нього за час кримінального переслідування, чи відносяться вони до переліку, встановленого ч.1 ст.1 вищезазначеного закону, що є обов`язковим для встановлення у справах даної категорії та входить до предмету доказування. Аналогічно позивачем не вказано, які саме порушення нормальних життєвих зв`язків відбулися у його житті, характеру страждань та немайнових втрат, яких він зазнав, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках тощо. Відповідно позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування зазначених обставин. Таким чином, оскільки позивачем не доведено характеру та обсягу моральних страждань, не можливо зробити висновок про наявність моральної шкоди. Враховуючи викладене, відповідач просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи - Головного Управління Державної казначейської служби України у Черкаській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду пояснення, відповідно до яких представник зазначив, що згідно з положеннями ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Право визначення відповідача є виключним правом позивача. Залучення у справі співвідповідача відбувається виключно за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження (ст. 51 ЦПК). Крім того, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Головне управління діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Головне управління Державної казначейської службу у Черкаській області України, затвердженого Наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 № 106 (далі - Положення). Згідно з Положенням, Головне управління здійснює через систему електронних платежів Національного Банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів. Здійснює безспірне списання коштів місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Головне управління є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власний бланк, рахунки в установах казначейства та банках. Тобто, Головне управління виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковими умовами для відшкодування моральної шкоди є: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювана; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана; наявність вини останнього в її заподіянні. Оскільки, як випливає зі змісту позову, Головне управління жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Головне управління не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших юридичних та фізичних осіб. Також зауважив, що позивач визначив Головне управління як одного з учасників справи, проте вимоги щодо стягнення коштів Державного бюджету України пред`являються до Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), яка не є учасником справи. Вказав, що Головне управління є територіальним підрозділом Казначейства, проте це різні юридичні особи з різним цивільно-правовим статусом та з різними правам та обов`язками.

На адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив відповідача - Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, згідно якої він зазначив, що здійснюючи повний аналіз висновків, наведених у відзиві голови суду Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, позивач керувався не ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на яку посилається Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у відзиві, як порушник прав позивача, а позовна заява ОСОБА_1 побудована на підставі рішення Європейського суду з прав людини по справі «Штепа проти України» від 24 жовтня 2019 року. Аналогічні підтвердження наявні у позовній заяві ОСОБА_1 щодо тривалості кримінального процесу у справі, а Смілянський міськрайонний суд Черкаської області, як і Уряд, не погоджується з твердженнями ОСОБА_1 аргументуючи їх з позиції Уряду, наведеної в рішенні Європейського суду з прав людини. Зазначає, що в наведеному рішенні Європейського суду з прав людини «Штепа проти України» акцентувалася увага також на безпідставному, довготривалому триманні під вартою ОСОБА_2 протягом трьох років і одного місяця. ОСОБА_1 в позовній заяві від 14.01.2021 року не наводив обставин безпідставного, довготривалого тримання під вартою протягом трьох років, п`яти місяців та одинадцяти днів, а тому, ці обставини також можливо враховувати під час розгляду позовної заяви ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Вказує, що Смілянський міськрайонний суд Черкаської області здійснював розгляд справи №699/268/15-к щодо обвинувачення ОСОБА_1 незаконним складом суду у розумінні ч. 1 ст. 76 КПК України, про що було викладено в заяві ОСОБА_1 від 20.03.2019 року про відвід колегії суддів Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, яку відмовилися задовольнити, та фактично продовжили розгляд справи незаконним складом суду з наміром затягнути судовий розгляд справи поки ОСОБА_1 . Вказує, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

06.05.2021 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на пояснення третьої особи - Головного Управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, згідно якої позивач зазначив, що здійснюючи повний аналіз висновків, наведених у поясненні представника Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області слід зазначити, що позовна заява ОСОБА_1 побудована на рішенні Європейського Суду з прав людини на судові та процесуальні рішення суду першої інстанції щодо істотного порушення ст. 28 КПК України, якою передбачено «розумний строк» розгляду справи судом. Відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», рішення та практика Європейського суду з прав людини, є складовою національного законодавства України. Оскільки, у будь якому разі, за наявності або за відсутності вини суду, відповідно до ст. 4 Закону, відшкодування шкоди, заподіяння у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету, а не за рахунок відповідного органу. Тобто, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державною казначейською службою України, за рахунок коштів державного бюджету. Рішення суду про стягнення коштів з державного органу не впливає на права чи обов`язки Державної казначейської служби щодо позивача чи відповідача, на стороні якого, суди, як правило, залучають Казначейство до участі у справі без самостійних вимог, а виконання Казначейством рішення суду та безспірне списання коштів з рахунку державного органу (боржника) законодавством не ставиться в залежність від участі (неучасті) Казначейства у справі. У справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних органів, позивачами, як правило, пред`являється одна позовна вимога до органу, який завдав шкоду. До Казначейства не пред`являється жодних вимог. Відтак, фактично Казначейство залучається у справи щодо відшкодування шкоди, тільки для «гарантії» подальшого виконання відповідного рішення, оскільки жодних самостійних вимог до цього органу позивач не пред`являє. До того ж, орган Казначейства навіть не має жодного титулу щодо коштів, якими він розпоряджається, тобто кошти, що підлягають стягненню за рішенням суду, перебувають на рахунку іншої юридичної особи, а орган Казначейства має доступ до рахунку та повноваження щодо списання коштів.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 05 листопада 2021 року, не з`явився, від нього до суду 02.11.2021 року надійшло клопотання, згідно якого він просив розгляд справи за його позовом здійснити невідкладно в судовому засіданні 05.11.2021 року за відсутністю в судовому засіданні ОСОБА_1 , але, при цьому, вказує щодо розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди нанесеної істотним порушенням «розумного строку» розгляду справи №699/268/15-к Смілянським міськрайонним судом Черкаської області протягом майже до трьох років, а саме: Європейський суд з прав людини розглядаючи заяву по справі «Штепа проти України» констатував істотне порушення «розумного строку» розгляду справи національним судом України щодо звинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення та зобов`язав державу Україну відшкодувати ОСОБА_3 нанесену моральну шкоду за порушення «розумного строку» розгляду справи у розмірі 3 600 євро, а згідно до практики Європейського суду з прав людини про вирішення питання щодо компенсації моральної шкоди за порушені права національні суди мають виходити із сум, присуджених Європейським судом з прав людини у подібних ситуаціях. Відповідний висновок зробив ЄСПЛ у справі «Іванов проти Росії» (заява №62798/09). Вказав, що станом на жовтень 2019 року курс євро до гривні становив 29,53, що надає можливість вирахувати встановлений Європейським судом з прав людини по справі «Штепа проти України»» розмір відшкодування у національній валюті України гривні: 3600 євро помножити на курс 29,53, загальна сума відшкодування у гривні склала у розмірі 142 308 (сто сорок дві тисячі триста вісім) грн., що перевищує встановлену ОСОБА_1 в позовній заяві суму відшкодування, котру, керуючись принципами розумності, виваженості, справедливості та співмірності, було наведено в позовній заяві ОСОБА_1 справедливу сатисфакцію у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн., що підлягає відшкодуванню за істотне порушення «розумного строку» розгляду справи стосовно звинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, пред`явлених ОСОБА_1 , з наміром наживи, посадовими особами УСБ України в Черкаській області.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебуває кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.1 ст.258-3, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України.

На підставі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені у статті 23 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Аналіз наведених правових положень свідчить, що законодавством, зокрема і спеціальним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» прямо не передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди у випадку тривалого розгляду судом її цивільної справи.

Водночас, Держава Україна, ратифікувавши Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, гарантувала кожному право на справедливий суд, складовим елементом якого є право на розгляд справи у розумні строки.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, встановлення порушення на національному рівні розумних строків розгляду справи може бути підставою для присудження особі моральної компенсації за рахунок держави.

Порушення розумності тривалості судового розгляду Європейський суд з прав людини оцінює в світлі обставин справи з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявника (пункт 22 рішення у справі «Літвінюк проти України» від 01.03.2018 року, заява № 55109/08).

Прийняття державою зобов`язань з дотримання права на розгляд справи у розумні строки означає те, що держава повинна враховувати відповідну практику Європейського суду з прав людини, реагувати на випадки порушення таких зобов`язань і намагатись виправити ситуацію, зокрема і шляхом надання особі компенсації у разі завдання моральної шкоди.

З урахуванням цього, суд вважає, що питання про відшкодування державою моральної шкоди за порушення розумних строків розгляду справи може бути предметом позову, незважаючи на відсутність таких підстав у спеціальному законі. Проте, наявність факту відповідного порушення і заподіяння цим моральної шкоди, підлягають доведенню позивачем на загальних підставах.

Разом з тим, щодо сторін у цій справі суд зазначає про наступне.

Так, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені, а будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави (Постанова Верховного Суду від 31.07.2019 року, справа №636/5534/15).

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (Постанова Верховного Суду від 27.11.2019 року, справа № 242/4741/16-ц).

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Вказані висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-3139цс17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі від 10 січня 2018 року № 61-1091св17.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Так суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2 ст.11 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України ).

Згідно ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Позивач у цій справі визначив два самостійних відповідача - Державу Україна та Смілянський міськрайонний суд Донецької області.

Разом з тим, Держава як учасник цивільних відносин виступає в особі певного органу. Між тим, в цьому провадженні позивачем не визначений орган, який представляв інтереси Держави в цьому провадженні, а тому фактично відповідач Держава Україна був позбавлений можливості висловити свою позицію щодо позову та скористатися наданими процесуальними правами.

А тому, зважаючи на викладене та в зв`язку з поданням позивачем позовної заяви до Держави Україна, яка не була представлена будь-яким органом в цьому провадженні, а суд не має права вирішувати питання щодо відповідача з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом в разі визначення належного відповідача.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Смілянського міськрайонного суду Черкаської області надати перелік призначених судових засідань, на яких здійснювався розгляд справи № 699/268/15-к по суті за період з 22.12.2018 року до 26.01.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем неправильно визначено спосіб захисту порушеного права чи інтересу, у той час, коли позивач може захистити своє порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством.

Разом з тим, відповідно до ст.49 ЦПК України суд позбавлений процесуальної можливості самостійно змінювати предмет чи підставу позовних вимог.

Разом з тим, суд зазначає, що до відзиву представником відповідача - Смілянським міськрайонним судом Черкаської області додана хронологічна довідка про рух справи за обвинуваченням ОСОБА_4 з 30.11.2018 року по 25.03.2021 року.

Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат з урахуванням результату розгляду справи, вимог Закону України «Про судовий збір», судові витрати розподілу не підлягають та компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Управління Державного казначейства України у Черкаській області відшкодувати йому за рахунок коштів державного бюджету нанесену надмірною тривалістю судового процесу розгляду справи, що не відповідала вимозі стосовно «розумного строку», моральну шкоду в розмірі 100 000 гр. та додатково кожний податок, який може бути нарахований на цю суму, в якості компенсації моральної шкоди, що передбачено практикою Європейського суду з прав людини; зобов`язання Смілянського міськрайонного суду Черкаської області надати перелік призначених судових засідань щодо розгляду справи № 699/268/15-к за період з 22.12.2018 року до 26.01.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.М. Лапченко 05.11.2021