Справа № 466/333/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2021 року м. Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Масної К.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

справа №466/333/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики

в с т а н о в и в:

18.01.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 905962,50 грн.(дев`ятсот п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят дві гривні п`ятдесят копійок), 3% річних в розмірі 18650,75грн. (вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят гривень сімдесят п`ять копійок), інфляційні втрати в розмірі 62119,50грн. (шістдесят дві тисячі сто дев`ятнадцять гривень п`ятдесят копійок) та судові витрати.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог покликається на те, що 06.04.2020р між позивачем ОСОБА_1 (Позикодавець за договором) та ОСОБА_4 (Позичальник за договором) було укладено договір позики, посвідчений Рачинською І.Я., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №746.

Відповідно до п. 1 Договору, Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав Позичальнику на термін до двадцять восьмого лютого дві тисячі двадцять першого року, гроші в готівковому порядку (надалі «Позика») шляхом надання коштів у сумі 887 530,00 (вісімсот вісімдесят сім тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 32 122.00 (тридцять дві тисячі сто двадцять два) долари 00 центів США, за курсом, встановленим національним Банком України (1 долар США - 27,63 грн.) на дату укладення цього договору.

Підпунктом г) пункту 2 Договору встановлено, що виконання Позичальником свого зобов`язання за цим договором по поверненню Позики має бути здійснено у межах міста Львів за адресою, вказаною Позикодавцем, готівкою та відповідати еквіваленту сими в доларах США, за курсом встановленим Національним Банком України на день передачі грошей, відповідно до наступного графіку платежів: до 30.09.2020р - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 30.10.2020р - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 30.11.2020р - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 30.12.2020р - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 30.01.2021p - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 28.02.2021р - 137 530,00 (сто тридцять сім тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок.

За змістом ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Виконуючи умови договору, Позивачем було передано громадянину ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 887 530,00 (вісімсот вісімдесят сім тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок, що підтверджуються власноручною розпискою Позичальника від 07.04.2020р., проте Відповідачем в порушення умов договору не здійснено жодного платежу в рахунок повернення позики, передбаченого графіком платежів за договором.

За приписами ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Виходячи зі змісту п. 6 Договору, сторони погодилися, що у разі якщо Позичальник своєчасно та в повній мірі не поверне позичені гроші, Позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, пред`явити цей договір до стягнення, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи вказане вище, Позивачем 06.11.2020р було направлено Відповідачу вимогу про повернення суми позики в повному обсязі в строк до 15.11.2020 року (Додатки №6, 7, 8 до позовної заяви), яка вручена ОСОБА_4 25.11,2020р, про що свідчить роздруківка з офіційного веб-сайту AT «УКРПОШТА». Однак, відповідачем після отримання вимоги не здійснено жодної дії, направленої на виконання свого зобов`язання за Договором.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім цього, підпунктом в)пункту 2 Договору встановлено, що сума позики, яка підлягає поверненню Позичальником повинна відповідати еквівалентові суми 32 122,00 (тридцять дві тисячі сто двадцять два) долари 00 центів США, за курсом, встановленим НБУ на день передачі грошей. Офіційний курс гривні до долара США, встановлений НБУ станом на 12.01.2021 р складає 28,2038 гривень за 1 долар США.

Таким чином сума заборгованості за Договором позики від 06.04.2020р станом на 12.01.2021р з урахуванням 3% річних та вимог пп. в) п.2 Договору складає 908 790,80 грн. (дев`ятсот вісім тисяч сімсот дев`яносто) гривень 80 копійок, з яких сума основного боргу 905962,50грн., 3% річних в розмірі 18650,75грн., інфляційні втрати в розмірі 62119,50грн.

Крім того, позивач вказує, що згідно заяви щодо остаточного розрахунку судових витрат, витрати на професійну правничу допомогу складають 50169,00грн.

Враховуючи вищевикладене, вимушений звернутися з позовом до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 представник позивача, адвокат Аверіна В.В. позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

06.04.2020р між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Рачинською І.Я., зареєстрований в реєстрі за №746 (а.с.7-9).

Відповідно до п. 1 Договору, Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав Позичальнику на термін до двадцять восьмого лютого дві тисячі двадцять першого року, гроші в готівковому порядку (надалі «Позика») шляхом надання коштів у сумі 887 530,00 (вісімсот вісімдесят сім тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 32 122,00 (тридцять дві тисячі сто двадцять два) долари 00 центів США, за курсом, встановленим національним Банком України (1 долар США - 27,63 грн.) на дату укладення цього договору.

Підпунктом г) пункту 2 Договору встановлено, що виконання Позичальником свого зобов`язання за цим договором по поверненню Позики має бути здійснено у межах міста Львів за адресою, вказаною Позикодавцем, готівкою та відповідати еквіваленту сими в доларах США, за курсом встановленим Національним Банком України на день передачі грошей, відповідно до наступного графіку платежів: до 30.09.2020р - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 30.10.2020р - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 30.11.2020р - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 30.12.2020р - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 30.01.2021p - 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок; до 28.02.2021р - 137 530,00 (сто тридцять сім тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок.

Відповідач у власноручно написаній розписці (а.с.10-11) підтвердив факт отримання вказаних коштів від позивача в розмірі 887 530,00 (вісімсот вісімдесят сім тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок та зобов`язувався повернути до 28.02.2021 року.

Суду не спростовано твердження позивача, що у вищевказаний строк Позичальник на порушення договірних зобов`язань позику не повернув. На прохання Позикодавця про добровільну сплату заборгованості ніяким чином не прореагував.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1ст.1046 ЦК України, а також ч.1ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Так, у справі яка розглядається, надана відповідачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України - ч. 1 ст. 1050 ЦК України.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 18650,75грн. та інфляційні втрати в розмірі 62119,50грн., представивши відповідні розрахунки.

З огляду на наведені положення ч.2 ст.625 ЦК України, суд погоджується з такими розрахунками, оскільки вони є коректними, і вважає, що вимоги позивача в частині стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат є підставними і підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає розмір судових витрат.

У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню в користь позивача 10475,90 гривень (9113,90 грн. + 454,00грн. + 908,00грн.) судового збору (а.с.6, 25а, 106).

Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди зобов`язані застосовувати як джерело права практику Європейського суду з прав людини, надалі ЄСПЛ.

В свою чергу ЄСПЛ у своїй практиці визначає поняття «фактично понесені витрати на сплату гонорару» (див., наприклад, рішення від 16.02.2012 у справі «Савін проти України», п. 97; рішення від 07.11.2013 у справі «Бєлоусов проти України», п. 115), не лише ті витрати, яким є документальне підтвердження, а і ті, які за умовами договору з адвокатом клієнт має сплатити як гонорар.

Наведена практика ЄСПЛ цілком узгоджується з приписами п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, щодо доказування обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Отже, обставинами, які підлягають доказуванню, щодо розміру витрат сторони позивача на правничу (правову) допомогу, є: обсяг наданих адвокатом в рамках Договору про надання правової допомоги від 12.01.2021 послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена або підлягає сплаті. Такі обставини підтверджуються: описом робіт (наданих послуг) адвокатом Аверіною В.В. та копіями підтверджуючих документів на суму 50169,00 грн.

При цьому суд враховує правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду висловлений у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 про те, що витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, вартість фактично наданих для ОСОБА_1 у цивільній справі №466/333/21 послуг у вигляді професійної правової (правничої) допомоги складає суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі 50169,00 грн.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,263,265,267, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 905962,50 грн.(дев`ятсот п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят дві гривні п`ятдесят копійок), 3% річних в розмірі 18650,75грн. (вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят гривень сімдесят п`ять копійок) та інфляційні втрати в розмірі 62119,50грн. (шістдесят дві тисячі сто дев`ятнадцять гривень п`ятдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 10475,90 гривень (десять тисяч чотириста сімдесят п`ять гривень дев`яносто копійок) сплаченого судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50169,00 грн. (п`ятдесят тисяч сто шістдесят дев`ять гривень).

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 09 листопада 2021 року.

Суддя О. І. Ковальчук