Справа № 466/7979/20 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1898/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Єзерського Р.Б. від 23 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ЄДРПОУ- 14360570, місцезнаходження якого: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д до ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Дане рішення оскаржило АТ КБ «Приватбанк».

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.

Вважають, що рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Вказують, що станом на сьогоднішній день відповідач не оспорив в судовому порядку жодної операції по зарахуванню коштів на погашення заборгованості по відсотках здійсненої по рахунку, як це передбачено. Отже, встановивши, що банк надав відповідачу саме кредит, а відповідач його повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти в задоволенні позову в частині сплати заборгованості по сумі кредитних коштів. Зазначають, що після отримання достовірної інформації щодо безпосередньої участі Відповідача в антитерористичній операції в період нарахування заборгованості, Банком буде розглянуте питання щодо перерахування нарахованої заборгованості з урахуванням умов передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Звертають увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором. Також зауважують, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що Відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Тому посилання відповідача проте, що він не був ознайомлений з умовами кредитування немає прийматись судом до уваги.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також письмових пояснень у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 526, 625, 634, ч.1 ст. 1050 ЦК України, ст.ст.12,13,81 ЦПК України, Закону України від 29.05.2014 року №1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», ст. 6, п. 15 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указ Президента України від 14.04.2014 року №»405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України», постанови Верховного Суду від 02.12.2019 у справі № 760/15915/16-ц, від 21.02.2018 року у справі № 306/1157/15-ц, від 30.05.2018 року у справі № 521/12726/16-ц, від 10.01.2019 року у справі № 327/353/16-ц та від 04.09.2019 року у справі № 554/10264/17, та відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що відповідно до Анкети-заяви від 28.12.2007 року позивач видав відповідачу кредитну картку з обумовленим лімітом кредитних коштів, тобто позивач виконав свої зобов`язання за договором. Суд вважав, що підписання цієї заяви відповідачем підтверджує укладення договору про надання банківських послуг між відповідачем і банком. Згідно випискипо рахунку відповідача, відповідач, починаючи з 28.12.2007 року, періодично користувався кредитною карткою, при цьому періодично частково погашав заборгованість перед Банком. Станом на 18.03.2016 року на рахунку ОСОБА_1 було 0,00 грн., тобто не було ні заборгованості, ні переплати. Починаючи з цієї дати у відповідача виникала заборгованість, яку він періодично погашав. Остатній платіж на погашення заборгованості (в межах визначеного позивачем періоду стягнення) боржником здійснено 30.12.2019 року в сумі 1 500,00 грн. Згідно із випискою по рахунку відповідача, кошти, які надходили на рахунок, спрямовувалися банком на списання відсотків за використання кредитного ліміту, пеня за прострочку за кредитом. За період з 18.03.2016 року до 01.04.2020 року на рахунок відповідача надійшли кошти в розмірі 171 429,1 грн; банком списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 135 812 грн. та пеню за прострочку за кредитом у розмірі 1 200 грн. За цей період загальна заборгованість за тілом кредиту становила 143 348,37 грн. З огляду на спрямування коштів не лише для погашення основної суми заборгованості, а й на списання відсотків та пені, у відповідача виникло прострочення за зобов`язанням по погашенню кредиту. Також суд зазначив, що в Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває по даний час. Суд встановив, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ. Згідно довідки про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 11307 від 06.11.2015 року, №653 від 15.12.2015 року, №2950/204/0516 від 25.02.2016 року, №6309/309/02-2016 від 20.05.2016 року, №637/101/01-2017 від 24.01.2017 року, №6042/101/07-2017 від 29.05.2017 року. Згідно з довідками ОСОБА_1 у період з 10.10.2015 до 06.11.2015 року, 07.11.2015 по 15.12.2015 року, 16.01.2016 по 27.02.2016 року, 09.04.2016 по 22.05.2016 року, 29.11.2016 по 26.01.2017 року, 27.03.2017 по 30.05.2017 року брав участь в антитерористичній операції, зокрема на території Донецької та Луганської областей. 30.09.2016 року відповідачу надано статус учасника бойових дій на підставі Рішення про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України № /І/XIV/1 та видано посвідчення серії НОМЕР_2 від 21.10.2016 року. Таким чином, відповідач безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції. Суд зазначив, що наявні у справі докази підтверджують факт участі відповідача у антитерористичній операції та наявність у нього статусу учасника бойових дій. Безпосередня участь ОСОБА_1 у бойових діях, спрямованих на захист Батьківщини, під час дії в державі особливого періоду дає підстави для висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто норми щодо не нарахування йому процентів за користування кредитом, а також штрафних санкцій за невиконання своїх зобов`язань і пені за кредитним договором з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду. Тобто, суд вважав, що вимога про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками не може бути задоволена. Крім цього, позивач просив суд також стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 79560,17 грн. За період з 18.03.2016 року до 01.04.2020 року загальна сума заборгованості відповідача за основним зобов`язанням (тілом кредиту) становить 143 348,37 грн. 79 560,17 грн. суми основної заборгованості просить стягнути позивач. За цей же період на рахунок відповідача надійшли кошти на загальну суму 171 429,1 гривень. Проте, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» всупереч нормі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» спрямовував кошти, які надходили на рахунок, для сплати відсотків за користування кредитом та пені на загальну суму 138 012 грн., а не тільки на погашення заборгованості за тілом кредиту. Враховуючи, що відсотки за користування кредитом та пеня не мали нараховуватися відповідачу відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то відповідачем внесено на рахунок коштів на 28 000,73 гривень більше, ніж становить тіло кредиту. Отже, суд вважав, що заборгованість за тілом кредиту вже погашена відповідачем, а тому ця вимога позивача не може бути задоволена.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.

12.10.2020 АТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив:

?стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.12.2007 року у розмірі 108932,28 грн. станом на 31.08.2020 та судові витрати у розмірі 2102, 00 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг та 28.12.2007 року підписав заяву-анкету. Банком на підставі Договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом в розмірі 250,00 грн, який в подальшому було збільшено до 42 000,00 грн. Відповідач дав свою згоду щодо встановлення та зміни кредитного ліміту за ініціативою Банку. В процесі користування кредитним рахунком Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості. Станом на 31.08.2020 року заборгованість відповідача становить 108932,28, з яких 79560,17 заборгованість за простроченим тілом кредиту, 29 372,11 заборгованість за простроченими відсотками. Дану суму боргу Позивач просить стягнути в судовому порядку.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору № б/н від 28 грудня 2007 року у формі заяви, ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

До заяви банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31.08.2020 року становить 108932,28 грн., з яких 79560,17 грн. заборгованість за тілом кредиту; 29372,11 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім основної суми кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути і інші його складові, складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 грудня 2007 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також кілька видів комісій.

Крім цього, слід вважати, що відсотки за користування кредитом були передбачені у «Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», однак такою була визначена базова відсоткова ставка у розмірі 1,9% в місяць.

Крім цього, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (28 грудня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (12.10.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Тому, зокрема, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнається відповідачем та не містить його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.12.2007 року шляхом підписання заяви та довідки.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Крім цього, укладений між сторонами кредитний договір від 28.12.2007 року у вигляді заяви та довідки про умови кредитування, підписаних сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Зважаючи на те, що відповідачем підписано заяву та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», правильним слід було б вважати нарахування за час дії договору відсотків у розмірі 22,8% річних (1,9% місячних) та стягнення виключно правильно нарахованої суми відсотків за користування отриманими коштами.

Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором, позивачем самостійно здійснювалося нарахування відсотків від 22,8% до 86,4% річних, а саме (22,8%, 30%, 34,8%, 42%, 43,2%, 86,4% річних) при цьому відповідач, умов та правил, якими б таке збільшення відсоткової ставки було передбачено, не підписував. Будь-яких доказів про те, що Банк повідомляв відповідачку про зміну (збільшення) процентної ставки та вона визнавала таку зміну та у будь-якій формі погоджувалося на сплату таких відсотків матеріали справи не містять.

Відповідно вся сума заборгованості, окрім нарахування за «тілом кредиту» (основною сумою кредиту, що отримана відповідачем) слід вважати здійснена без дотримання вимог закону та умов, погоджених з відповідачем.

Однак, у випадку якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що може свідчити про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, якщо таке мало місце.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/2019р.

Однак, із виписки по рахунку відповідача вбачається, щовідповідач, починаючи з 28.12.2007 року, періодично користувався кредитною карткою, при цьому періодично частково погашав заборгованість перед Банком. Станом на 18.03.2016 року на рахунку ОСОБА_1 було 0,00 грн., тобто не було ні заборгованості, ні переплати. Починаючи з цієї дати у відповідача виникала заборгованість, яку він періодично погашав. Остатній платіж на погашення заборгованості (в межах визначеного позивачем періоду стягнення) боржником здійснено 30.12.2019 року в сумі 1 500,00 грн.

Згідно із випискою по рахунку відповідача, кошти, які надходили на рахунок, спрямовувалися банком на списання відсотків за використання кредитного ліміту, пеня за прострочку за кредитом, штрафи, комісія, тощо.

За період з 18.03.2016 року до 01.04.2020 року на рахунок відповідача надійшли кошти в розмірі 171429,1 грн; банком списано відсотки за використання кредитного ліміту в сумі 135812 грн та пеню за прострочку за кредитом у розмірі 1200 грн. За цей період загальна заборгованість за тілом кредиту становила 143348,37 грн.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що згідно довідок №11307 від 06.11.2015 року, №653 від 15.12.2015, № 2950/204/0516 від 25.02.2016 року, № 6309/309/02-2016 від 20.05.2016 року, № 637/101/01-2017 від 24.01.2017 року, № 6042/101/07-2017 від 29.05.2017 року про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, ОСОБА_1 у період з 10.10.2015 до 06.11.2015 року, 07.11.2015 по 15.12.2015 року, 16.01.2016 по 27.02.2016 року, 09.04.2016 по 22.05.2016 року, 29.11.2016 по 26.01.2017 року, 27.03.2017 по 30.05.2017 року брав участь в антитерористичній операції, зокрема на території Донецької та Луганської областей (а.с.88-93).

Згідно рішення про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України №5/I/XIV/1 від 30.019.2016 року, ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій та видано посвідчення серії НОМЕР_2 від 21.10.2016 року (а.с. 94,95).

Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Правовий аналіз вказаної статті дає підстави для висновку, що військовослужбовці з початку і до закінчення особливого періоду користуються пільгами передбаченими п.15 ст.14 вищевказаного Закону.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до положень чинного законодавства рішення про мобілізації приймаються Президентом України. Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 року № 1126-VII, оголошено часткову мобілізацію.

До цього часу відповідного рішення про демобілізацію не приймалось.

Відповідно до ч. 13 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.1994 року № 94 визначено перелік документів, які підтверджують статус учасника бойових дій, зокрема: "Удостоверение" (при наявності штампу "Україна. Учасник бойових дій") , довідки, видані органами Міністерства оборони, Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Міністерства з питань надзвичайних ситуацій, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, Міністерства закордонних справ.

Пунктом 19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України. Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищати незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брати безпосередню участь в антитерористичні операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року, дію вказаної частини поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №760/15915/16-ц.

Враховуючи вказане, судом першої інстанції вірно встановлено, що наявні у справі докази підтверджують факт участі відповідача у антитерористичній операції та наявність у нього статусу учасника бойових дій, безпосередня участь ОСОБА_1 у бойових діях, спрямованих на захист Батьківщини, під час дії в державі особливого періоду дає підстави для висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто норми щодо не нарахування йому процентів за користування кредитом, а також штрафних санкцій за невиконання своїх зобов`язань і пені за кредитним договором з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду.

Зважаючи на вказане, окрім наведеного вище, вимога про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками до задоволення не підлягала.

Окрім цього, судом першої інстанції вірно встановлено, що зважаючи на те, що банком були спрямовані кошти не лише для погашення основної суми заборгованості, а й на списання відсотків та пені, у відповідача виникло прострочення за зобов`язанням по погашенню кредиту.

Так, судом встановлено, про що йшлося вище, що за період з 18.03.2016 року до 01.04.2020 року загальна сума заборгованості відповідача за основним зобов`язанням (тілом кредиту) становить 143 348,37 грн., 79 560,17 грн суми основної заборгованості просить стягнути позивач. За цей же період на рахунок відповідача надійшли кошти на загальну суму 171429,1 гривень.

Враховуючи наведене та те, що відповідачем фактично сплачено банку загальну суму 171429,1 грн., які банком направлено на погашення окрім поточного тіла кредиту, що слід вважати відповідає вимогам закону, також, були погашені нараховані без відповідних підстав відсотки і пеня, а отже, відповідачем виконано взяті на себе зобов`язання з повернення основної суми кредиту в повному обсязі. Тобто слід вважати, що ним погашена значно більша сума коштів ніж отримана, відтак заборгованості за отриманими коштами немає.

Враховуючи те, що відповідачем було погашено заборгованість за кредитом, судом вірно відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а також практиці Верховного Суду, яка аналогічна до правовідносин, що виникли у даній справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра