ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8075/21 Справа № 212/5085/21 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що впродовж 10 років 09 місяців перебував у трудових відносинах з відповідачем, та працював в умовах впливу шкідливих факторів, в період часу з 12.06.1990 по 18.06.1990 на посаді підземного машиніста електровозу, з 23.06.1992 по 19.02.1995 підземним машиністом електровозу, з 08.09.2009 по 26.12.2016 підривником, з 26.12.2016 по 05.10.2017 гірником.

Рішенням МСЕК від 08 червня 2021 року йому вперше було встановлено 35% втрати професійної працездатності, з яких 25% по радикулопатії, 10% по ХОЗЛ, та визначено необхідність у забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного призначення.

У зв`язку із отриманим профзахворюванням порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, тому ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я - 210 000 гривень без утримання податків, зборів та інших платежів.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з ушкодженням здоров`я в розмірі 110 000 (сто десять тисяч) гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Також стягнуто з відповідача в дохід держави судовій збір в розмірі 1 100 (одна тисяча сто) гривень. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його змінити в частині визначення розміру суми моральної шкоди, збільшивши розмір такого відшкодування до 210 000 гривень. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Представник АТ «Кривбасзалізрудком» - Литвиненко С.В., відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював з 12.06.1990 по 18.06.1990 на посаді підземного машиніста електровозу, з 23.06.1992 по 19.02.1995 підземним машиністом електровозу, з 08.09.2009 по 26.12.2016 підривником, з 26.12.2016 по 05.10.2017 гірником, з 05.10.2017 по 31.05.2018 комірником, і був звільнений з підприємства відповідача 31.05.2018 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 30-42).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 22 березня 2021 року, складеного на підприємстві ПАТ «Кривбасзалізрудком», встановлено наявність у ОСОБА_1 професійних захворювань- радикулопатія попереково-крижова L5,S1 з вираженими статико-динамічним порушеннями, рецидивуючий перебіг зі стійким больовим м`язово-тонічним та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня); хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група А. ЛН-першого ступеня, із зазначенням їх причин - важкість праці, пил переважно фіброгенної дії (а.с. 14-20).

Згідно пункту 17 згаданого Акту хронічне професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи гірником на шахті «Тернівська» ПАТ «Кривбасзалізрудком» у період з 26.12.2016 по 05.10.2017 внаслідок недосконалості робочого місця, конструктивних недоліків різноманітних такелажних механізмів і пристроїв, підпадав під вплив концентрації аерозолю, переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та параметрів фізичного перевантаження, що перевищували нормативні значення. Крім того підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послужив профмаршрут з 12.06.1990 по 18.06.1990, з 23.06.1992 по 19.05.1995 - підземний машиніст електровозу шахти імені Леніна ВО «Кривбасруда»; з 17.08.1995 по 25.01.2000 - підземний машиніст електровозу шахти «Орджонікідзе» ВАТ «Центральний ГЗК»; з 25.01.2000 по 01.10.2004 - гірник очисного забою шахти «Орджонікідзе» ВАТ «Центральний ГЗК»; з 08.09.2009 по 26.12.2016 - підземний підривник шахти «Тернівська» ВАТ та ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Відповідно до пункту 20 вказаного Акту враховуючи роботу ОСОБА_1 впродовж 19 років 10 місяців в шкідливих умовах, та неодноразову зміну підприємств міста, та керівництва визначити конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, неможливо.

Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, Позивач 08 квітня 2021 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 35% (25% по радикулопатії, 10% по ХОЗЛ) внаслідок професійного захворювання, без визначення групи інвалідності, має 3 групу інвалідності за загальним захворюванням до 01.10.2021, з 31 травня 2021 року до 01 червня 2023 року, з переоглядом 01 травня 2023 року. Визначено потреби у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення. Вказані обставини підтверджується копією довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №059829 (а.с. 10-11).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції врахував період роботи позивача у шкідливих умовах праці 19 років 10 місяців, період роботи позивача саме на підприємстві відповідача протягом 10 років 09 місяців в шкідливих умовах, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, оскільки позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням до 01 червня 2023 року, без визначення групи інвалідності, і, виходячи з цих обставин, вважав за необхідне визначити розмір моральної шкоди - 110 000 гривень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Так, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано характер та обсяг заподіяних йому моральних страждань, вимушених змін у його повсякденному житті, необхідність постійного лікування, переживань з приводу здоров`я, колегія суддів вважає безпідставними та недоведеними, з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 35%, без встановлення групи інвалідності, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача змінилися умови життя, він відчуває больові почуття, обмеження рухів у плечових ліктьових та колінних суглобах, задишку при фізичному навантаженні, кашель сухий приступоподібний, швидку втому, загальну слабкість.

Водночас, суд першої інстанції в повній мірі врахував характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Отже, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 110 000 (сто десять тисяч) гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова