Справа № 182/350/21
Провадження № 2/0182/1236/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.10.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 18.01.2021 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом (а.с. 2-6), в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь зайво сплачені кошти у вигляді вихідної допомоги у розмірі 34, 994 грн. 90 коп. та витрати по справі.

Свої вимоги мотивує наступним.

В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа № 182/8455/19 за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

У справі № 182/8455/19 банк доводить, що оскаржуваний ОСОБА_1 наказ про звільнення скасуванню не підлягає, оскільки є законним, більш того вже скасований добровільно самим банком наказом № 25/к від 06.02.2020 року.

Зазначає, що 06.02.2020 року, ОСОБА_1 була запрошена до банку. Без пояснення причин вона відмовилась поставити підпис про ознайомлення з наказом про поновлення, відмовилась надати трудову книжку і, також нічого не пояснюючи, самостійно покинула місце роботи, чим змусила працівників відповідача скласти акт та направити їй лист з вимогою про надання пояснень причин невиходу на роботу за період з початку скасування наказу про звільнення.

Звільнюючи відповідача ОСОБА_1 , банк сплатив їй передбачені законодавством грошові кошти, а саме, вихідну допомогу у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, яка з відрахуванням передбачених законом податків склала суму 34 994, 90 грн., грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 02.05.2019 року по 11,11.2019 року у кількості 8 календарних днів у розмірі 11612,24 грн., компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки з 02.05.2019 року по 31.12.2019 року у кількості 10 календарних днів у розмірі 14515,30 грн.

Оскільки наказом № 25/к від 06.02.2020 року наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано і її поновлено на роботі, то правова підстава для виплати їй вихідної допомоги при звільненні відпала.

Враховуючи, що зазначені кошти вже виплачені відповідачу, вони підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Вважають дії ОСОБА_1 недобросовісними, оскільки вона спочатку погодилась зі своїм звільненням, і навіть просила звільнити її за скороченням штату. А потім, коли одержала грошові кошти, які підлягають виплаті при скороченні, вирішила оскаржити звільнення, поновитись на роботі, і таким чином збагатитись на суму виплачених компенсацій та вихідної допомоги.

Вказують, що провести утримання зазначених коштів за наказом не мас можливості, так як працівник ОСОБА_1 на момент виявлення заборгованості після поновлення не з`являється на роботі без повідомлення причин.

Враховуючи вказані обставини, вони вимушені звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою про відкриття провадження від 25.05.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

В матеріалах справи наявний оригінал розписки про отримання копії ухвали суду від 25.05.2021 року, копії позову з додатками представником відповідача ОСОБА_2 (а.с. 31).

04.08.2021 року на адресу суду від відповідача, надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 34-36-38), згідно якого ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та відшкодувати їй витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., посилаючись на наступне.

Наказом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» № 94/к від 08.11.2019 року її було звільнено з роботи з 11.11.2019 року у зв`язку з скороченням штатів згідно п.1. ч.1 ст.40 КЗпП. При звільненні позивачем дійсно було виплачено їй вихідну допомогу у розмірі 34 994,90 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 28.01.2021 року було частково задоволено її позов до Акціонерного товариства «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнуто з Акціонерного товариства «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.11.2019 року по 03.02.2020 року в сумі 115251,15 грн., стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» на її користь у відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн. В іншому відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.06.2021 її апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.01.2021 року скасовано та ухвалено нове рішення: її позов до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» №94/к від 08.11.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Департаменту бізнесу платіжних карток за скороченням штатів згідно п.1 ч 1.ст.40 КЗпП України; поновлено її на посаді начальника Департаменту бізнесу платіжних карток АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» з 11.112019 року; стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.11. 2019 року по 09.06.2021 року в сумі 794626,35 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів; стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» на її користь у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.; вирішено питання про стягнення судових витрат.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на ст. 1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якшо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Жодних допустимих доказів про набуття нею вихідної допомоги у розмірі 34994,90 грн., у результаті рахункової помилки позивача або моїх недобросовісних дій матеріали справи не містять та спростовуютьс яїї доводами.

Щодо посилань позивача на те що наказ про її звільнення скасований добровільно самим банком, зазначає, що Дніпровським апеляційним судом у постанові від 09.06.2021 року зазначено, що скасування відповідачем наказу про звільнення не є доказом поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді та допуском її до виконуваної роботи, у зв`язку з чим наказ №94/к від 08.11.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Департаменту бізнесу платіжних карток, підлягає скасуванню.

Наказ Акціонерного товариства «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» № 25/к від 06.02.2020 виданий відповідачем виключно з метою імітації такого поновлення, їй для ознайомлення не надавався та по пошті не відправлявся.

Щодо посилань позивача, що після поновлення її на роботі вона не з`являється на роботі без повідомлення причин, зазначає, що її не було повідомлено про поновлення на роботі. Тільки 17.02.2020 вона звернулася до AT «Акціонерний комерційний банк Конкорд» з заявою, щодо ознайомлення її в установленому законом порядку наказом про поновлення на роботі та повідомити її про можливість приступати до виконання своїх службових обов`язків. Однак відповідь на звернення так і не отримала. Вказане спростовує доводи позивача про неправомірність її дій.

Окрім того після постановления рішення судом апеляційної інстанції про поновлення її попередньому місці роботи відповідачем у добровільному порядку небуло поновлено її на роботі, тому вона була вимушена звертатись до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, з заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Дніпровського апеляційного суду також свідчить про те, що відповідач не збирався її поновлювати на попередньому місці роботи.

Таким чином зазначає, що виплата вихідної допомоги була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку.

В той же час недобросовісність з її боку не підтверджена жодними допустимими доказами, обставини викладені в позовній заяві є безпідставними та відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Крім того вказує, що нею понесено витрати на професійну правничу правову допомогу у розмірі 2000,00 грн., які вона просить стягнути з відповідача на її користь.

Ухвалою про відкриття провадження від 25.05.2021 року позивачу було також встановлено строк на подання відповіді на відзив, проте позивач своїм правом не скористався, будь-якого клопотання або відзиву на адресу суду не надходило.

Суд вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної спрви № 182/8455/19, приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 28.01.2021 року у цивільні справі № 182/8455/19 позов ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.11.2019 року по 03.02.2020 року в сумі 115251,15 грн., стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн. В іншому відмовлено (а.с. 50-54).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.06.2021 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.01.2021 року скасовано та ухвалено нове рішення: позов ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» про визнання незаконним та скасування наказу,поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» №94/к від 08.11.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Департаменту бізнесу платіжних карток за скороченням штатів згідно п.1 ч 1.ст.40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту бізнесу платіжних карток АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» з 11.112019 року; стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.11. 2019 року по 09.06.2021 року в сумі 794626,35 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів; стягнуто з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.; вирішено питання про стягнення судових витрат (а.с. 55-59).

Вказною постановою встановлено, що Наказом №94/к від 08.11.2019 рокуАТ «АКБ«КОНКОРД» ОСОБА_1 звільнено 11.11.2019 року з посади начальника Департаменту бізнесу платіжних карток, за скороченням штатів згідно п.1ч.1ст.40 КЗпП України; виплачено вихідну допомогу у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 02.05.2019 року по 11.11.2019 року у кількості 8 календарних днів та невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки з 02.05.2019 року по 31.12.2019 року у кількості 10 календарних днів (а. с. 56 на звороті).

Наказом №25/ квід 06.02.2020 року АТ«АКБ«КОНКОРД» скасовано наказ № 94/к від 08.11.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту бізнесу платіжних карток з 03.02.2020 року; начальнику відділу кадрів Владіміровій О.А. наказано ознайомити з цим наказом ОСОБА_1 під підпис та внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про поновлення на посаді начальника Департаменту бізнесуплатіжних карток.06.02.2020 року працівниками АТ«АКБ «КОНКОРД» складено Акт про відмову підписання наказу № 26/к від 06.02.2020 року «Про поновлення на роботі» ОСОБА_1 .

Також вказаною постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.06.2021 року встановлено, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а скасування відповідачем наказу про звільнення не є доказом поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді та допуском її до виконуваної роботи, у зв`язку з чим наказ №94/к від 08.11.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Департаменту бізнесу платіжних карток, підлягає скасуванню.

Постанова набрала законної сили 09.06.2021 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги по цій справі, АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» зазначає, що вихідна допомога у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, що виплачена ОСОБА_1 при її звільненні та яка з відрахуванням передбачених законом податків склала суму 34 994, 90 грн. підлягає поверненню на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки наказом № 25/к від 06.02.2020 року наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано і її поновлено на роботі, то правова підстава для виплати їй вихідної допомоги при звільненні відпала. Крім того, зазначили, що дії ОСОБА_1 є недобросовісними, оскільки вона спочатку погодилась зі своїм звільненням, і навіть просила звільнити її за скороченням штату. А потім, коли одержала грошові кошти, які підлягають виплаті при скороченні, вирішила оскаржити звільнення, поновитись на роботі, і таким чином збагатитись на суму виплачених компенсацій та вихідної допомоги.

Правовою підставою заявлених позивачем вимог є стаття 1212 ЦК України, за приписом якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно зі ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Доказів про набуття відповідачем суми 34 994, 90 грн. у результаті рахункової помилки позивача, або недобросовісності відповідача, матеріали справи не містять, і таких доказів збоку сторони позивача суду надано не було.

Враховуючи, що виплата ОСОБА_1 при її звільненні вихідної допомоги у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, у сумі 34 994, 90 грн. була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку і недобросовісності з боку відповідача, передбачені цивільним законом підстави для її повернення відсутні.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках,коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена,а також в інших випадках,передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :письмовими,речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» є необґрунтованими та безпідставними, тому у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

У відзиві на позов ОСОБА_1 ставить питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

До відзиву ОСОБА_1 надано Договір про надання правової допомоги від 30.06.2021 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 02.07.2021 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу (витраченого часу), Акт прийняття-передачі наданих послу від 02.08.2021 року та квитанцію від 30.06.2021 року на суму 2 000 року ( а.с. 43-49).

Згідно частин 1, 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі часткового задоволення позову судові витрати щодо сплати правничої допомоги покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі вищевикладеного суд, враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для позивача, дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування витрат позивача, понесених нею на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., розрахунок яких підтверджено належними доказами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів - відмовити.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «КОНКОРД» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн. (дві тисячі грн. 00 коп.).

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О. В. Рунчева