Справа № 331/5553/19
Провадження № 2/331/98/2021
15 вересня 2021 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді: Антоненко М.В.
за участю секретаря: Федорової К.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Запорізької міської ради, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача служба у справах дітей Запорізької міської ради, районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівськомурайону як орган опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В уточнених позовних вимогах ОСОБА_1 вказує на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 1978 року на їй праві приватної власності належить жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, адреса розташування будинку є адресою постійного місця проживання позивачки.
Відповідно до Розділу III «Прописка» домової книги станом на дату подання позовної заяви в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни:
1. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 28.02.1979 р. - батько позивачки;
2. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 07.08.1990 р. - позивачка;
3. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 06.09.2011 р. - онука позивачки;
4. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 05.04.2014 р. - колишня невістка позивачки;
5. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 05.04.2014 р. разом із матір`ю ОСОБА_2 ;
6. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована з 23.04.2014 р. - онука позивачки і донька ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 - відповідачка по справі, була в шлюбі з сином позивачки ОСОБА_7 , доки він не помер ІНФОРМАЦІЯ_7 . За час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_8 у них народилась дочка ОСОБА_6 . Також у відповідачки є син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , якого ОСОБА_7 не всиновлював.
Після смерті ОСОБА_7 відповідачка зібрала дітей і свої речі та пішла з дому. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші члени родини їй не чинили.
За ці роки ОСОБА_2 жодного дня не проживала в будинку позивачки.
З часом, від органів опіки та піклування позивачці стало відомо, що ОСОБА_8 позбавлено батьківських прав на обох дітей. Діти знаходились в дитячих будинках. На сьогодні відомо, що на дітей оформлено опіку.
Відповідачка не проживає в спірному будинку з 2014 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі ним не цікавиться.
Факт відсутності відповідачки з дітьми за місцем реєстрації понад один рік підтверджено Актом про фактично проживаючих осіб у житловому приміщенні.
ОСОБА_2 разом із своїм сином ОСОБА_5 втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Відповідачка не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому ОСОБА_1 , як власник житла, несе додаткові витрати на комунальні послуги, бо не може отримати субсидію на сплату цих послуг.
Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Петрушенко Л.Л. позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог .
Відповідачка ОСОБА_2 , в судові засідання призначені на 15.04.20 р., 08.07.20 р., 02.11.20 р., 01.03.21 р.,15.06.21,15.09.21 р не з`явилась, про час і місце судових засідань була повідомлена належним чином, в т.ч. шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, про причину неявки суд не повідомила.
Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З врахуванням клопотання позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Представники третіх осіб - служби у справах дітей Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському в судовому засіданні проти позову заперечували, надали суду письмові пояснення та висновок про недоцільність визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
У письмовому відзиву служби у справах дітей Запорізької міської ради зазначено, що підстава, на якій місце проживання малолітньої дитина реєструвалося в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорювалася. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі та її проживання в іншому місці. Так на даний час ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 має відповідний статус та влаштований в порядку, визначеним діючим законодавством України і проживає в зв`язку з цим в іншому місці.
Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Несплата коштів за користування житлово-комунальними послугами, також, не може бути підставою для визначення дитини такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників дитини.
З урахуванням наведеного, факт не проживання дитини у спірному житловому приміщенні зумовлений поважними причинами, оскільки вона в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сама проживати у цьому житловому приміщенні, а тому відсутні передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР передумови для позбавлення її права на житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, в якому вона зареєстрована.
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» наголошено на неприпустимості зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Отже, діючим законодавством України та міжнародними актами дітям гарантується право на свободу, особисту недоторканність, захист гідності та найкраще забезпечення їх інтересів.
Вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 1978 року на праві приватної власності належить жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 183202017 від 02.10.2019 р.
Згідно з довідкою від 20.11.2019 р. про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, адреса розташування будинку є адресою постійного місця проживання позивачки.
Відповідно до Розділу III «Прописка» домової книги станом на дату подання позовної заяви в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни:
1. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 28.02.1979 р. - батько позивачки;
2. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 07.08.1990 р. - позивачка;
3. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 06.09.2011 р. - онука позивачки;
4. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 05.04.2014 р. - колишня невістка позивачки;
5. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 05.04.2014 р. разом із матір`ю ОСОБА_2 ;
6. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована з 23.04.2014 р. - онука позивачки і донька ОСОБА_2 .
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Довідно до довідки про фактичне проживання особи від 09.04.2020 р. в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована та фактично проживають: ОСОБА_1 разом з батьком ОСОБА_3 .
Зареєстровані, але фактично не проживають: невістка - ОСОБА_2 , онука ОСОБА_4 , внук ОСОБА_5 .
Довідка підписана головою квартального комітету № 31 та скріплена печаткою.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у Постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України у справі № 6- 709цс16 вирішував питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Стосовно визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням малолітнього ОСОБА_5 , суд зауважує наступне.
Відовідно до частини 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Цією нормою встановлено правило, відповідно до якого визначається місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а саме: місце проживання одного з батьків, з ким вона проживає.
Однак, таке визначення місця проживання не є безумовною підставою для закріплення за такою особою права на проживання у певному житловому приміщені при вирішенні питання про позбавлення права користування цим приміщенням того з батьків, з яким ця особа проживає.
ОСОБА_5 набув право користування спірним житлом на підставі реєстрації в цьому житлі його матері.
Факт не проживання відповідачки ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_5 з травня 2014 року в будинку, який належить ОСОБА_1 не заперечується учасниками справи та підтверджується належними та допустимими доказами.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не проживають в спірному будинку більше семи років. Відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. До наступного часу наміру вселитися в будинок та проживати в ньому не виявляє.
Судом вивчено та оголошено в судовому засіданні висновок від 08.10.2020 р. «1811/01-20/20.03-2263 органу опіки та піклування, в якому зазначено наступне: питання надання висновку щодо розв`язання спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , 01.10.2020 розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району.
Встановлено, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуває на обліку в службі (управлінні) у справах дітей Запорізької міської ради, має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Малолітній ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_5 , влаштований до сімейних форм виховання дітей-сиріт,та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Із наданих позивачем документів з`ясовано, що дитина була зареєстрована
за місцем реєстрації матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , за якою родина проживала до настання смерті чоловіка матері, на законних підставах.
Статтею 167 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може повернутися до нього.
Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" наголошено на неприпустимості зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей.
Згідно з Законом України "Про охорону дитинства", статтею 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", органи опіки та піклування забезпечують вирішення питань щодо соціального захисту і захисту особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей.
Відповідно до вимог частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР за дитиною, яка влаштована на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, жилеприміщення зберігається протягом усього часу її перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Враховуючи вказані вище обставини і вимоги законодавства України, районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, діючи виключно в інтересах малолітньої дитини, вважає недоцільним визнання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Статтею 18 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Як слід з цієї норми, суб`єктом вказаних правовідносин виступають діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 не є членом сім`ї позивача.
ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає такі поняття, як: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає менше 6-ти місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціальні соціальні установи, заклади соціального обслуговування та захисту.
Відповідно до статті 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі, якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором, або такий вибір робить за неї її представник чи представник відповідного органу (посадова особа).
Як пояснила в судовому засіданні представник служби у справах дітей Запорізької міської ради, відповідачка ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав щодо сина ОСОБА_9 , в зв`язку з чим, він до 2019 року перебував в державному дитячому закладі. З листопада 2019 р. ОСОБА_5 усиновлений та мешкає з родиною в м. Бердянську.
Частини 1-4 статті 32 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» передбачають, що за такими дітьми зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки влаштування в прийомну сім`ю, дитячі будинки тощо.
Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що відповідачка не проживає в спірному будинку, який належить ОСОБА_1 без поважних причин більше семи років, в зв`язку з чим, є законні підстави визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .
Керуючись ст. ст. 71, 72, ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 11-13, 19, 259, 263, 265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Запорізької міської ради, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
Суддя: М.В. Антоненко