Справа № 212/5682/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого - судді Дехти Р.В., за участі секретаря судового засідання Колісник К.Е., представника відповідача Мотрук В.В., третьої особи: ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в місті Кривому Розі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_1 про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_2 (далі Позивач) звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Держави України в особі Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_1 про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кривому Розі помер чоловік і батько третьої особи ОСОБА_3 , після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді частки квартири АДРЕСА_1 . Позивачка прийняла спадщину, а донька та син (третя особа) відмовилися від спадщини на її користь. У нотаріуса з`ясувалось, що на вищезазначену квартиру накладено арешт, відповідно постанови слідчого Жовтневого РВ УМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 14 квітня 2004 року.

Позивач просить суд зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , що накладений 14.04.2004 року на підставі постанови слідчого Жовтневого РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області Халімонова А.Н.

Представник органу прокуратури не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача.

Третя особа ОСОБА_1 суду пояснив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначив, що відбув покарання у виді позбавлення волі без конфіскації майна.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Сторони по справі не заявляли заяви (клопотання).

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, дослідивши матеріали справи, встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову і ухвалює рішення про задоволення позову.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що постановою слідчого від 14 квітня 2004 року СВ Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого ОСОБА_1 .

В судовому засіданні судом встановлено, що відповідно до вироку Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2007 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчинення злочинів, передбачених статтями 185 ч.2, ст..186 ч.2, ст.70, 71 КК України та призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Додаткове покарання у виді конфіскації майна не призначалось.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон та арештів, номер №94757 від 21 травня 2004 року, зареєстровано обтяження: арешт нерухомого майна, постанова від 14 квітня 2004 року, Жовтневий РВВС ОСОБА_4 , вид обтяження: все нерухоме майно, власник ОСОБА_1 .

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, Європейський суд з прав людини тлумачить поняття «майно» (роssеssіоns) набагато ширше й у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing роssеssіоns), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets).

Статтею 41 Конституції України та названою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Частино 4 статті 263 ЦПК України, передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31.05.2019 року по справі №372/2904/17-ц та від 30 червня 2020 року по справі № 727/2878/19 зазначила наступні висновки.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.>

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що накладення арешту на майно є перешкодою у здійсненні особою своїх прав спадкоємця та власника нерухомості, а також відпали підстави для забезпечення виконання рішення суду за кримінальним провадження та судом при ухваленні вироку не було вирішено питання, щодо скасування арешту з майна, суд вважає за необхідне зняти арешт з майна боржника.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Держави України в особі Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області, третя особа на боці позивача ОСОБА_1 про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , що накладений 14.04.2004 року на підставі постанови слідчого Жовтневого РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області Халімонова А.Н.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10.11.2021.

Суддя: Р. В. Дехта