Справа № 720/1087/21
Провадження № 2/720/473/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Скриндіца С.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у порядку загального позовного провадження в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_8 , після смерті якого за заявою ОСОБА_3 була заведена спадкова справа. Після реєстрації шлюбу із спадкодавцем 10 листопада 1980 року, вона перейшла жити в його домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 та належало одноособово ОСОБА_8 . Однак, з 01 квітня 1990 року ОСОБА_8 був прийнятий в члени колгоспу та працював в колгоспі «Дружба», а тому домоволодіння отримало статус колгоспного двору у зв`язку із чим перейшло у власність всіх зареєстрованих членів двору станом на 15 квітня 1991 року. Зважаючи на те, що заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_8 в цілому на все домоволодіння порушується її право, просила визнати право власності на її частку в колгоспному дворі, що становить 1/5 частку домоволодіння.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечуючи проти позову, подав до суду відзив, в якому зазначив, що запис у трудовій книжці не може бути доказом прийняття спадкодавця ОСОБА_8 у члени колгоспу, оскільки таким доказом може бути лише рішення загальних зборів колгоспників за поданням правління. Крім цього, записі в трудовій книжці проведені не в календарному порядку, що ставить під сумнів їх справжність, а виходячи з цього й записі у погосподарській книзі сільської ради є неправильними. Домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 відповідно до виданого свідоцтва про право особистої власності від 04 вересня 1991 року на підставі рішення Новоселицькогої районної ради № 149 від 13 вересня 1989 року належало ОСОБА_8 , про що позивач підтвердила, звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса 10 липня 2019 року. В той же час, позивач не просила скасувати саме свідоцтво про право власності на домоволодіння, а тому її позовні вимоги є безпідставними, у зв`язку із чим просив відмовити у позові.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та її представник заперечували проти позову та просили відмовити в його задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_7 направили на адресу суду заяви, в яких позовні вимоги визнали та просили розглянути справу у їх відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 відповідно до виданого свідоцтва про право особистої власності від 04 вересня 1991 року на підставі рішення Новоселицької районної ради № 149 від 13 вересня 1989 року належало ОСОБА_8 ..

У вищевказаному свідоцтві про право особистої власності від 04 вересня 1991 року статус домоволодіння не визначений, проте зазначено, що воно належить ОСОБА_8 в цілому.

З технічного паспорту домоволодіння слідує, що житловий будинок літера «А» побудований в 1971 році, тобто до укладання шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 10 листопада 1980 року.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, діючого на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Спадщину за заповітом після його смерті своєчасно прийняла ОСОБА_3 , звернувшись протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини до нотаріуса із відповідною заявою, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_8 ..

В межах даного строку, 10 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини на обов`язкову долю у спадщині.

Крім цього, у вказаній заяві ОСОБА_1 зазначила, що на видачу свідоцтва про право власності на частку у майні подружжя не претендує, так як все спадкове майно є особистою приватною власністю померлого ОСОБА_8 ..

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

До змісту права власності входить право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном (ст. 317), а відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Об`єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктом 1 ст. 13 ЦПК України констатовано розгляд судом справ не інакше, як за зверненням особи, та в межах заявлених нею вимог, і на підставі поданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень.

Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, за цивільним кодексом України з наявністю чи відсутністю її пов`язується момент, власне, виникнення і переходу права власності.

З довідки про технічний стан нерухомого майна № 165/1 від 18 лютого 2020 року слідує, що право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 в Новоселицькому КБТІ, реєстрова книга № 1, сторінка 54, реєстровий № 54.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Померлий ОСОБА_8 , майно якого успадковано за заповітом відповідачем ОСОБА_3 , був власником спірного домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності, яке позивачем не оспорено, а тому вимоги позивача про визнання за нею права власності на частину домоволодіння, без оспорювання права на нього спадкодавця та спадкоємця, задоволенню не підлягають, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд при вирішенні аналогічного спору, постанова від 07 листопада 2019 року, справа № 720/1428/16-ц, провадження № 61-21445св18.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що в період часу з 01 квітня 1990 року по 15 квітня 1991 року домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке до цього належало одноосібно тільки ОСОБА_8 , перейшло із статусу робочого двору у колгоспний у зв`язку із працевлаштуванням самого ОСОБА_8 у колгосп «Дружба» ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому домоволодіння із власності ОСОБА_8 перейшло у власність всіх зареєстрованих осіб станом на 15 квітня 1991 року.

Даючи оцінку вказаним обставинам суд виходить з того, що відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

За змістом статті 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по-господарського обліку в сільських радах, є також Вказівки по веденню книг по-господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по-господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню по-господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по-господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї): членства у колгоспі або трудові відносини на підставі трудового договору ( робітничій двір). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робітників або службовців, залежно від займаної посади.

Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим (правова позиція

Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15).

З оглянутих в суді копій погосподарських книг Магальської сільської ради слідує, що в 1981-1985 роках у спірному домоволодінні був зареєстрований лише ОСОБА_8 , який працював в Чернівецькому водоканалі. Суспільна група господарства у вказаній книзі сільською радою не зазначено.

В погосподарській книзі Магальської сільської ради з 1986 року по 1990 рік у домоволодінні окрім ОСОБА_8 , зареєстровані ОСОБА_9 (вибула в 1987 році), ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .. Із зареєстрованих членів домоволодіння зазначені місця роботи ОСОБА_8 (Чернівецькі очисні споруди, Першотравневий відділ охорони та колгосп «Дружба») та ОСОБА_1 (Чернівецькі очисні споруди). Суспільна група господарства у вказаній книзі сільською радою зазначено за 1986-1988 роки робоча група, за 1989-1990 роки не зазначено.

Вказані особи також зареєстровані у погосподарській книзі Магальської сільської ради за 1991 рік, де місце роботи ОСОБА_8 зазначено колгосп «Дружба» та суспільна група господарства колгоспний двір.

В той же час, сам факт працевлаштування особи в колгоспі не тягне за собою автоматичне віднесення господарства до колгоспних дворів, оскільки за змістом ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу.

Так, відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого III Всесоюзним з`їздом колгоспників 27 листопада 1969 року, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28 листопада 1969 року, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління.

В той же час, в матеріалах справи відсутнє рішення зборів членів колгоспу «Дружба» про прийняття ОСОБА_8 у члени колгоспу.

Слід зазначити, що Порядок ведення трудових книжок колгоспників був врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які були затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року за № 310. Так, трудові книжки велися на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

Позивачем на підтвердження факту членства ОСОБА_8 у колгоспі «Дружба» надано трудову книжку на його ім`я серії НОМЕР_1 , в якій під записом № 1 зазначено, що 01.04.1990 року ОСОБА_8 прийнятий у члени колгоспу в орендному кооперативу № 50 - сторожем» на підставі протоколу № 3 від 09.04.1990 року. В даній ж графі покладено печатку із надписом «колгосп «Дружба» орендатор».

Таким чином, відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_8 прийнятий у члени колгоспу (01.04.1990 року) до винесення рішення про його прийняття в члени колгоспу (протокол від 09.04.1990 року, ким прийнятий не зазначено).

Крім цього, відповідно до записів він прийнятий в члени колгоспу «Дружба» в орендний кооператив № 50. В той же час, доказів щодо існування та правове врегулювання діяльності даного кооперативу суду не надано.

За вказаних обставин, відомості викладені у даній трудовій книжці є суперечливими та на думку суду без наявності рішення зборів членів колгоспу «Дружба» про прийняття ОСОБА_8 у члени колгоспу не можуть свідчити про членство ОСОБА_8 у даному колгоспі.

До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки у разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року.

На відміну від спадкування та поділу колгоспного двору, майно робітничого двору могло бути предметом поділу/виділу на загальних підставах поділу спільного сумісного або часткового майна, осіб за рахунок яких це майно створювалось.

За змістом статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Таким чином, розмір частки працездатного члена колгоспного двору залежить від ступеня його участі у введенні господарства двору, накопичення загального майна двору, а також від внесеного ним майна при вступі до складу двору. У разі якщо працездатний член двору взагалі не приймав участь в господарстві двору, то у виділенні йому частки зовсім має бути відмовлено.

Позивач посилається на те, з 01 квітня 1990 року ОСОБА_8 увійшов до складу колгоспного двору із своїм домоволодінням, яке належало йому на праві власності як робочий двір. Крім цього, до складу колгоспного двору увійшли його дружина ОСОБА_1 та діти ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у зв`язку із чим домоволодіння із власності ОСОБА_8 перейшло у власність всіх зареєстрованих осіб станом на 15 квітня 1991 року по 1/5 частки за кожним.

В той же час, позивач ОСОБА_1 не внесла жодного майна до вказаного двору і доказів даного факту суду не надано, а тому виділення їй будь-якої частки у вказаному майні суперечить вимогам ч. 3 ст. 123 ЦК УРСР.

За вищевказаних обставин, оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, ст.ст. 15, 16, 182, 316, 317, 319, 321, 331, 334, 379, 383 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/5 частку нерухомого майно по АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ляху Г.О.