Дата документу 03.11.2021 Справа № 330/114/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/114/16-ц
Провадження №22-ц/807/3421/21
Головуючий в 1-й інстанції Бойчева Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Бєлки В.Ю., Онищенко Е.А.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 04 березня 2016 року, ухвалене у смт Якимівка у справі за позовом ОСОБА_2 до Давидівської сільської ради Якимівського району Запорізької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , яке видано 29 вересня 2014 року Західним відділом управління РАЦС адміністрації міста Бєлгорода Російської Федерації. При житті ОСОБА_3 була власником земельної ділянки загальною площею 14,89 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Давидівської сільської ради Якимівського району Запорізької області, кадастровий номер земельної ділянки: :10:003:0009. 18 листопада 2015 року рішенням Якимівського районного суду Запорізької області по справі №330/1985/15-ц було встановлено факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з січня 2009 року проживала однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Білгород, Російської Федерації, актовий запис про смерть № 3011 - в будинку АДРЕСА_1 до часу відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто у відповідності до ч.1 ст. 1264 ЦК України позивачка є спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої ОСОБА_3 01 грудня 2015 року приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А. за заявою позивачки була зареєстрована спадкова справа після смерті ОСОБА_3 та їй був наданий Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №42296584. Однак в подальшому, по причині відсутності в позивачки оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку загальною площею 14,89 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Давидівської сільської ради Якимівського району Запорізької області, кадастровий номер земельної ділянки: :10:003:0009 нотаріусом було відмовлено у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 про що була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії №78 5/02-31 від 02 грудня 2015 року. Враховуючи вищенаведене позивачка вирішила звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 04 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до Давидівської сільської ради Якимівського району Запорізької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на земельну ділянку загальною площею 14,89 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Давидівської сільської ради Якимівського району Запорізької області, кадастровий номер земельної ділянки: :10:003:0009 в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що апелянт ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом, відповідно до якого після смерті останньої в його власність переходить земельна ділянка, право власності на яку оформила позивачка у справі шляхом встановлення факту сумісного проживання та визнання права власності на землю за рішеннями суду. Між тим, вимоги позивачки не можуть бути задоволені оскільки до участі у справі не залучено всіх осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення спору.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджуєтеся свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , яке видано 29 вересня 2014 року Західним відділом управління РАЦС адміністрації міста Бєлгорода Російської Федерації.

При житті ОСОБА_3 була власником земельної ділянки загальною площею 14,89 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Давидівської сільської ради Якимівського району Запорізької області.

18 листопада 2015 року рішенням Якимівського районного суду Запорізької області по справі №330/1985/15-ц було встановлено факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з січня 2009 року проживала однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Білгород, Російської Федерації, актовий запис про смерть № 3011 - в будинку АДРЕСА_1 до часу відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто у відповідності до ч.1 ст. 1264 ЦК України позивачка є спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої ОСОБА_4

01 грудня 2015 року приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А. за заявою позивачки була зареєстрована спадкова справа після смерті ОСОБА_3 та їй був наданий Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №42296584. Однак в подальшому, по причині відсутності в позивачки оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку загальною площею 14,89 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Давидівської сільської ради Якимівського району Запорізької області, кадастровий номер земельної ділянки: :10:003:0009 нотаріусом було відмовлено у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 про що була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії №78 5/02-31 від 02 грудня 2015 року.

Суд першої інстанції задовольняючи вимоги позову виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків фізичної особи, що померла, до іншої особи (спадкоємця).

Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Приписами статті 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» № 4, 24.06.1983, при вирішенні справ про спадкування суди повинні вживати заходів до всебічного і повного з`ясування обставин справи, суворо керуватись цивільним законодавством, що регулює перехід майна померлого громадянина до спадкоємців, забезпечуючи ефективний захист права приватної власності громадян, законних інтересів організацій і держави.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення у справі, керувався виключно наявністю рішення Якимівського районного суду Запорізької області по справі №330/1985/15-ц, яким було встановлено факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з січня 2009 року проживала однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , при цьому наявність або відсутність інших спадкоємців не перевірялась.

Скаржником у справі надано копію заповіту ОСОБА_3 від 25 травня 2009 року, відповідно до якого остання заповіла ОСОБА_1 земельну ділянку розташовану на території Давидівської сільської ради Якимівського району Запорізької області.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник є онуком померлої та претендує на спадщину - земельну ділянку, право власності на яку, за оскаржуваним рішенням суду визнано за позивачкою у справі.

Судом першої інстанції при розгляді справи не було встановлено всіх осіб прав і інтересів, яких стосується розгляд вказаної цивільної справи.

Між тим, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Оскільки у суду апеляційної інстанції відсутні повноваження щодо залучення до участі у справі осіб, які судом першої інстанції не залучались, у відповідності до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у позові.

Відповідно, висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості та доведеності вимог позивача, не можна визнати такими, що відповідають приписам законодавства.

У зв`язку з викладеним, апеляційна скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 04 березня 2016 року у цій справі скасувати та прийняти у справі нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Давидівської сільської ради Якимівського району Запорізької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 05 листопада 2021 року.

Судді: С. В. Кухар

В. Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко