ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7712/21 Справа № 199/7704/20 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Лідії Дмитрівни про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу, визнання недійсними та скасування рішення і запису про державну реєстрацію права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу, визнання недійсними та скасування рішення і запису про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позову посилався на те, що під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 21.12.2016 року ними було придбано житловий будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенком В.І за реєстром №897. У вересні 2020 року йому стало відомо, що вказаний будинок продано відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Лідією Дмитрівною. В день укладання даного договору позивач перебував у Польщі. Позивач наголошує на тому, що ним не було надано нотаріально посвідчену особисту згоду на укладання договору купівлі-продажу, житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому просив суд, з урахуванням уточнень, визнати недійсним та скасувати спірний договір купівлі-продажу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48875682 від 26.09.2019 року, а також запис про державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_3 , проведений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятий приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. (а.с.3-8, 33-38).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу, визнання недійсними та скасування рішення і запису про державну реєстрацію права власності - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року, скасовано заборону ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі - продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, державної реєстрації речових прав щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), який на праві власності належить ОСОБА_3 (а.с.124-125).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.130-136).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неналежне повідомлення його про розгляд справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, посилається на необхідність витребування доказів та проведення почеркознавчої експертизи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом 1 інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., зареєстрований у реєстрі за № 1122, який належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 грудня 2016 року за реєстром № 897 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенко В.І.

Вказаний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як подружжя, оскільки придбаний останніми під час шлюбу.

Згідно до матеріалів нотаріальної справи про посвідчення спірного договору, в них міститься заява ОСОБА_1 від 11.09.2019 року про згоду на відчуження майна його дружиною житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчена приватним нотаріусом ДМНО Мішекіним В.В.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається позивач у даному позову будь-якими належними, достовірними та допустимими доказами не підтверджені.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ч.ч.1-5ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст.215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

На вимогу абзацу другого ч.3 статті 65 СК України, згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ч.1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до абзацу другого ч.2 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно п.43 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 N 20/5, правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлювальний документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Згода на укладення таких правочинів повинна бути посвідчена нотаріально.

На виконання ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, приватним нотаріусом Фаст Л.Д. надано матеріали нотаріальної справи про посвідчення спірного договору, в них міститься заява ОСОБА_1 від 11.09.2019 року про згоду на відчуження майна його дружиноюжитлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчена приватним нотаріусом ДМНО Мішекіним В.В.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги щодо непідписання вказаної заяви є голослівними та не підтверджені жодними доказами.

Клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи, колегія суддів вважає за необхідне залишити без розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції (п. 5); за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача (п. 6); вчиняє інші дії, пов`язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи (п. 8).

Згідно з ч. 2 цієї статті підготовчі дії, визначені пунктами 5, 6 частини першої цієї статті, вчиняються з дотриманням прав всіх учасників справи висловити свої міркування або заперечення щодо їх вчинення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 1 статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Згідно з ч. 2, 3 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Звернувшись до апеляційного суду із клопотанням про призначення експертизи, позивач не зазначив причин неподання такого доказу як висновок експертизи до суду першої інстанції у встановлений процесуальним законом строк та не обґрунтував наявність незалежних від нього причин неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи в суді першої інстанції позивач посилався на непідписання заяви про згоду на відчуження. Клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не заявляв. Отже, апелянтом не обґрунтовано неможливість подання такого доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Посилання в апеляційній скарзі на неповідомлення позивача про розгляд справи належним чином та неможливість його представника підготуватися до розгляду справи, спростовується матеріалами справи, а саме, до суду з позовом позивач звернувся 13 листопада 2020 року, від імені та в інтересах якого діяв адвокат Фісунов А.Л., 24 листопада 2020 року позивачем через свого представника було уточнено позовні вимоги, про розгляд справи позивач повідомлявся в тому числі sms-повідомленням (а.с.45). 21 грудня 2020 року в судовому засіданні за клопотанням представника позивача були витребувані докази по справі, а саме належним чином завірені копії документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу між відповідачами (а.с.52), копія ухвали була направлена представнику позивача на електрону адресу, що вказана останнім в позовній заяві (а.с.55). 26 січня 2021 року проведено судове засідання за участю представника позивача та відкладено розгляд справи з можливістю ознайомитися з витребуваними документами представником позивача (а.с.89), про наступний розгляд справи, що призначений на 22 березня 2021 року, позивача було повідомлено 15 лютого 2021 року sms-повідомленням (а.с.97), у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 22 квітня 2021 року, про що позивач також був повідомлений завчасно (а.с.102), позивач повторно не з`явився, розгляд справи відклали на 19 травня 2021 року, про що, позивачу стало відомо 29 квітня 2021 року sms-повідомленням (а.с.113), згідно ордеру на надання правничої допомоги 27 квітня 2021 року ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги з ОСОБА_4 (а.с.109), 19 травня 2021 року позивачем надано пояснення по справі, що є аналогічними доводам апеляційної скарги та наголошено про непідписання згоди на відчуження, проте питання про призначення експертизи позивачем не заявлялось.

Надана до апеляційної скарги довідка Державної прикордонної служби щодо перетинання державного кордону позивачем в серпні-вересні 2019 року, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частин першоїтретьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першоїтретьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).

Надаючи відповідний доказ суду апеляційної інстанції без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, апелянт взагалі не вказує чому дані докази не були долучені ним до позовної заяви, та що заважало його представникам отримати такі докази раніше, враховуючи, що з моменту подання позовної заяви, інтереси позивача представляв адвокат.

Таким чином, враховуючи відсутність поважності причин неподання відповідного доказу до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 367 ЦПК України.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: