Дата документу 27.10.2021 Справа № 320/8773/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/8773/17 Головуючий у 1 інстанції Іваненко О.В.
Провадження № 22-ц/807/2628/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначено, що 17 травня 2014 року між сторонами був укладений шлюб.

Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З листопада 2017 року між сторонами стали виникати сварки та нерозуміння. Вони все частіше перестали розуміти один одного і це привело до того, що сторони вирішили припинити спільне життя і позивачка вимушена була з дітьми переїхати на квартиру.

Всі спроби владнати стосунки не дали результату і позивач вирішила, що подальше збереження шлюбних відносин буде лише суперечити її інтересам.

У зв`язку з тим, що вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, то отримуваних доходів позивачу не вистачає для задоволення потреб їхніх дітей.

Згідно чинного законодавства, передбачено обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення повноліття. Крім того, Сімейним кодексом України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дітей у розмірі 1/3 частки всіх його доходів, але не менше 50% відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від всіх видів його заробітку.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що починаючи з 17 травня 2014 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу з відповідачкою вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Одруження з відповідачкою виявилось невдалим, тому сторони припинили спільне проживання з листопада 2017 року.

Діти фактично після припинення сімейних відносин весь час проживають з батьком по АДРЕСА_1 , де мають зареєстроване місце проживання. Час - від часу відповідачка бере дітей до себе та вони тільки тимчасово проживають з нею, а потім знову привозить дітей до батька та лишає їх на тривалий час.

Відповідачка за цей час не приділяє дітям достатньої уваги, не турбується належним чином про їхній духовний та фізичний розвиток, не приймає належної участі у вихованні та утриманні дітей.

Він працює будівельником та виконує ремонтні роботи у квартирах та житлових будинках, тому має заробіток та можливість утримувати дітей.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 вважає, що є підстави для визначення місця проживання дітей разом з ним, оскільки діти прихильні до нього і не бажають проживати з відповідачкою.

Просив суд визначити місце проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізької області, актовим записом №314 від 17.05.2014 року.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів щомісяця, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму, на дитину відповідного віку, починаючи з 28.11.2017 року і до досягнення старшою дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини усіх видів доходів щомісяця, починаючи з 28.11.2017 року і до досягнення дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 640,00 грн..

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів відмовити. Зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком задовольнити.

Скаржником подано до апеляційного суду клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки вимоги клопотання не відповідають приписам ст. ст. 103, 105, 106-108 ЦПК України.

Достатніх підстав для призначення експертизи саме судом не встановлено з огляду на не вчинення самим позивачем або його представником будь-яких дій для застосування відповідних повноважень суду.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Встановлено, що 17.05.2014 року між сторонами був укладений шлюб, який оскаржуваним рішенням розірвано.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу скаржником не оскаржено, тому апеляційним судом рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядається.

Від даного шлюбу сторони мають малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно Довідки з місця проживання, ОСОБА_3 мешкає з дітьми з листопада 2017 року в ОСББ «Дружба» (а.с.89).

Відповідно Акту обстеження умов проживання Служби у справах дітей від 09.02.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 проживає разом з дітьми (т.2 а.с.96).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що, ОСОБА_1 за станом здоров`я та матеріальним станом (має постійних дохід), має можливість утримувати своїх дітей та дружину; у платника аліментів не має інших аліментних зобов`язань, тому суд першої інстанції з урахуванням приписів статей 80, 84, 180, 181, 182, 183, 191 СК України дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що жодним доказом не підтверджено той факт, що ОСОБА_3 погано ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про розвиток дітей, не має достатніх умов для проживання з нею дітей, тому суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 року № 789-XII.

Вирішуючи питання визначення місця проживання дітей з батьком судом першої інстанції допитано свідків, надано їм об`єктивну оцінку та встановлені наступні обставини справи.

Згідно Довідки ГО «Дитячий розвивальний центр «Сходинки», ОСОБА_7 відвідує розвивальні платні заняття, щомісячно 1560 грн., які сплачує внески та приводить на заняття мати ОСОБА_3 (Том 1, а.с.87, 245)

З Довідки ДНЗ №1 вбачається, що ОСОБА_7 за заявою матері ОСОБА_3 влаштований в цей заклад (Том 1, а.с.88).

Відповідно до довідки з місця проживання, ОСОБА_3 мешкає з дітьми з листопада 2017 року в ОСББ «Дружба» (Том 1, а.с.89)

Відповідно відповіді ДНЗ №1, ОСОБА_4 є вихованкою закладу з 21.12.2017 року. Заяву про прийом дитини та документи надавала мати ОСОБА_3 . У вихованні дитини приймають участь як мати, так і батько. Батьки відкриті до спілкування з педагогами, постійно цікавляться життєдіяльністю дитини (Том 1, а.с.91).

З копій квитанцій вбачається, що оплату за дитячий садок, здійснення покупок іграшок, їжі, здійснено ОСОБА_3 (Т.1 а.с.92-109, т.2 а.с.51-57, 97-107).

Відповідно до Рішення виконкому Мелітопольської міської ради від 24.01.2019 року №10/12 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , згідно якого вирішено затвердити висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого Орган опіки та піклування вважає, що немає достатніх підстав для того, щоб підтримати позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком (Том 1, а.с.164-166)

Товарні чеки на придбання дитячого одягу, речей, іграшок, тощо, сплачені ОСОБА_1 (Том 1, а.с.216-237, 239, 243-244, 247-250, т.2 а.с.37-50, 66-75).

Відповідно до Довідки ДРЦ «Імперія дитинства», ОСОБА_6 регулярно відвідує логопеда, батько своєчасно здійснює оплату за заняття (Том 1, а.с.238).

Згідно Акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 від 09.02.2021 року, встановлено, що трикімнатна квартира, в якій проживає ОСОБА_3 на підставі договору оренди має задовільні умови, з ремонтом, меблями, побутовою технікою. Для кожної дитини є окрема облаштована кімната.

Положеннями ч.1 ст.18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 року № 789-XII, визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Положеннями ч.2, 8, 9 ст.7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Положеннями частин 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Згідно Рішення виконкому Мелітопольської міської ради від 24.01.2019 року №10/12 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , згідно якого вирішено затвердити висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого Орган опіки та піклування вважає, що немає достатніх підстав для того, щоб підтримати позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком (Том 1, а.с.164-166)

Враховуючи вище встановлені обставини справи судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що жодним доказом не підтверджено той факт, що ОСОБА_3 погано ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про розвиток дітей, не має достатніх умов для проживання з нею дітей, тому суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам зустрічної позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та визначення місця проживання дітей з батьком.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: