ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого судді: Осаулової Н.А.

з участю секретаря судових засідань: М`ячикової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Фастів в приміщенні суду у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договорами позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.03.2013 року між сторонами було укладено договір позики грошей, за яким позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі - 3755 грн., які останній зобов`язався повернути не пізніше 06 квітня 2013 року.

Аналогічним чином між ними було укладено договори позики:

договір від 23.05.2013 року про отримання в борг коштів в сумі - 1300 грн. із терміном повернення до 08.06.2013 року;

договір від 16.07.2013 року про отримання в борг коштів в сумі - 4810 грн. із терміном повернення до 13.08.2013 року;

договір позики від 14.10.2013 року про отримання в борг коштів в сумі - 5355 грн. із терміном повернення до 14.11.2013 року;

договір позики від 11.03.2014 року про отримання в борг коштів в сумі - 5590 грн. із терміном повернення до 11.04.2014 року

на загальну суму - 20 810 грн.

На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано розписки про їх отримання від 06.03.2013 року, від 23.05.2013 року, від 16.07.2013 року, від 14.10.2013 року, від 11.03.2014 року із зобов`язанням повернення кожних сум коштів у місячний термін з часу їх отримання.

При цьому, відповідач у січні 2016 року повернув 500 грн., у квітні 2017 року повернув ще 500 грн. та у серпні 2018 року повернув ще 500 грн., що вказує на переривання строку позовної давності.

Між тим, сума боргу за всіма договорами позики становить 19 310 грн., а тому вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також, з врахуванням вимог ст..ст.599, 625, 1048 ЦК України з відповідача підлягає стягненню додатково штраф згідно п.6 усіх зазначених договорів позики в сумі - 9655 грн., 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01.09.2018 року по 01.06.2021 року в сумі - 1593,47 грн., пеня за період з 01.06.2020 року по 01.06.2021 року в сумі - 2443,39 грн. та інфляційні втрати за період з 01.09.2018 року по 01.06.2021 року в сумі - 3964,34 грн., а всього разом із сумою основного боргу в сумі - 36 966,20 грн.

У поданій заяві про застосування строків позовної давності представник в інтересах відповідача просить суд у задоволенні позову відмовити, оскільки за усіма укладеними договорами позики визначений строк повернення коштів вже минув, а за останнім договором позики він був зазначений як кінцевий до повернення - квітень 2014 року в той час як позов до суду було подано лише в червні 2021 року. Письмових доказів повернення коштів боргу у 2016, 2017 та 2018 роках позивачем суду надано не було та таких коштів відповідач не повернув, оскільки з 2016 року перебуває у місцях позбавлення волі.

В судове засідання сторони та їх представники не з`явились, повідомлялися про час та місце розгляду справи належним чином.

Позивач у позовній заяві просив розглядати справи у його відсутність та позов задовольнити.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 06.03.2013 року між сторонами було укладено договір позики грошей, за умовами п.1 якого позикодавець ОСОБА_1 надав/передав, а позичальник ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі - 3755 грн., які останній зобов`язався повернути не пізніше 06 квітня 2013 року за п.5 вказаного договору (надалі по тексту договір позики №1).

Згідно з п.п.9, 9.1 вказаного договору позики підписання договору позичальником підтверджується факт одержання ним від позикодавця позики, а належним чином підписаний договір є доказом передавання грошей від позикодавця до позичальника. Вказаний договір містить підписи як Позичальника, так і позикодавця, що вказує на його укладення і передачю-отримання коштів, що також підтверджується розпискою ОСОБА_2 про їх отримання від 06.03.2013 року.

Також, між сторонами аналогічним чином було укладено договори позики договір від 23.05.2013 року про отримання в борг коштів в сумі - 1300 грн. із терміном повернення до 08.06.2013 року, договір від 16.07.2013 року про отримання в борг коштів в сумі - 4810 грн. із терміном повернення до 13.08.2013 року, договір позики від 14.10.2013 року про отримання в борг коштів в сумі - 5355 грн. із терміном повернення до 14.11.2013 року, договір позики від 11.03.2014 року про отримання в борг коштів в сумі - 5590 грн. із терміном повернення до 11.04.2014 року, а всього на суму - 20 810 грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано розписки про їх отримання від 23.05.2013 року, від 16.07.2013 року, від 14.10.2013 року, від 11.03.2014 року із зобов`язанням повернення кожних сум коштів у місячний термін з часу їх отримання.

За умовами п.6 вказаних договорів в разі прострочення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі - 50% від неповернутої суми позики, а також позикодавець вправі нараховувати пеню в розмірі - 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У випадку неповернення Позичальником грошей у вказаний в цьому договорі строк Позикодавець має право пред`явити цей договір для стягнення в примусовому порядку. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку (п. 7 Договору позики).

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

За умовами ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В силу вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за усіма договорами позики від 06.03.2013 року, від 23.05.2013 року, від 16.07.2013 року, від 14.10.2013 року та від 11.03.2014 року в повному обсязі не виконав, в зв`язку з чим виник борг в розмірі основної заборгованості в сумі - 19 310 грн., з суми штрафу згідно п.6 усіх зазначених договорів позики в сумі - 9655 грн., 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01.09.2018 року по 01.06.2021 року в сумі - 1593,47 грн., пеня за період з 01.06.2020 року по 01.06.2021 року в сумі - 2443,39 грн. та інфляційні втрати за період з 01.09.2018 року по 01.06.2021 року в сумі - 3964,34 грн., а всього разом із сумою основного боргу в сумі - 36 966,20 грн.

Однак, позивач, звертаючись до суду 04.06.2021 р. (дата поштового відправлення позовної заяви) просив стягнути кошти боргу за усіма договорами позики, оскільки станом на даний час їх в повному обсязі повернуто не було. В обґрунтування зазначив про переривання строку позовної давності сплатою відповідачем боргу в 2017, в 2018 роках.

Між тим, жодних доказів переривання такого строку позовної давності та по якому саме з договорів позики було проведено погашення заборгованість, позивачем надано суду не було.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позову стороною відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства ; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії ).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. (постанова Верховного Суду від 01.07.2019 р. (справа №711/8934/17-ц)

Оскільки кошти за договорами позики повинні були повернуті не пізніше 11 квітня 2014 року (за останнім договором, а за іншими в 2013 році), строк позовної давності щодо вказаної вимоги закінчився 11.04.2017 р.

Згідно ч. 5 статті 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи те, що позивачем пропущено строк позовної давності, про що заявлено стороною відповідача у справі, а поважних причин пропуску такого строку на звернення до суду з вказаним позовом надано не було, як і не доведено жодними доказами факту часткового погашення боргу в 2018 році, а тому, суд приходить до висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики грошових коштів слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 256, 261, 267, 526, 612, 625, 1046-1049 ЦК України, ст..ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 263, 265, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики грошових коштів, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквизити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Наталя Анатоліївна Осаулова

Рішення виготовлено 20.10.2021 р.