Справа № 348/3355/13-ц
Провадження № 22-ц/4808/1407/21
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Пацаган В.В.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом прокурора Надвірнянського району (прокурора Надвірнянської окружної прокуратури) в інтересах держави в особі Переріслянської сільської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою державної власності, звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 19 липня 2021 року під головуванням судді Грещука Р.П. у м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2013 року прокурор Надвірнянського району в інтересах держави в особі Волосівської сільської ради, третя особа на стороні позивача: Державна інспекція сільського господарства в Івано-Франківській області, звернувся з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою державної власності, звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначив, що перевіркою додержання вимог земельного законодавства у с. Волосів Надвірнянського району встановлено, що відповідач самовільно захопила земельну ділянку площею 0,0044 га по АДРЕСА_1 , яка згідно генерального плану села є частиною проїжджої дороги та встановила на ній бетонний фундамент для огорожі.

За вказане правопорушення 22.08.2012 державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства складено протокол про адміністративне правопорушення та згідно постанови про накладення адміністративного стягнення № 000015 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 53-1 КУпАП і зобов`язано звільнити самовільно захоплену земельну ділянку.

Зайняття частини громадської дороги та встановлення на ній бетонної огорожі створює перешкоди іншим мешканцям села в користуванні такою.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно звільнити самовільно захоплену земельну ділянку та знести огорожу відмовляється, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.09.2015 просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою державної власності територіальної громади с. Волосів, Надвірнянського району, площею 0,0064 га, по АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно встановленої бетонної огорожі земельної ділянки з боку АДРЕСА_1 та повернути територіальній громаді с.Волосів самовільно зайняту за рахунок цієї огорожі частину дороги, яка прилягає до її присадибної ділянки;

- зобов`язати ОСОБА_1 відновити попередні межі присадибної земельної ділянки для обслуговування будинковолодіння по АДРЕСА_1 та проїжджу частину АДРЕСА_1 .

У травні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 також звернулися з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивували тим, що відповідач незаконно всупереч виданого їй державного акта на право власності на земельну ділянку використовує частину дороги та замість 0,22 га користується земельною ділянкою 0,31 га.

Зайняття відповідачем частини громадської дороги та встановлення на ній бетонної огорожі створює їм як мешканцям села і сусіднім землекористувачам перешкоди у користуванні такою дорогою, а добровільно звільнити самовільно захоплену земельну ділянку та знести огорожу відповідач відмовляється.

Просили зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою (дорогою) територіальної громади села, площею 0,0044 га, по АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу (знесення) самовільно встановленої бетонної огорожі вказаної земельної ділянки з боку АДРЕСА_1 та повернути територіальній громаді с. Волосів Надвірнянського району самовільно заняту за рахунок цієї огорожі частину дороги, яка прилягає до присадибної ділянки ОСОБА_1 .

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 19.05.2017 об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із справою за позовом прокурора Надвірнянського району в інтересах держави в особі Волосівської сільської ради, третя особа на стороні позивача: Державна інспекція сільського господарства в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою державної власності, звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 26.05.2017 третю особу у справі - Державну інспекцію сільського господарства в Івано-Франківській області замінено її правонаступником Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 04.01.2018 залучено Переріслянську сільську раду в якості заінтересованої особи на стороні позивача.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 19 липня 2021 року та ухвалою Надвірнянського районного суду від 30 липня 2021 року задоволено позови прокурора Надвірнянського району (прокурора Надвірнянської окружної прокуратури) в інтересах держави в особі Переріслянської сільської ради, третя особа на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою державної власності, звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою (дорогою) державної власності Переріслянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області площею 0,0064 га по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу (знесення) самовільно встановленої бетонної огорожі земельної ділянки з боку АДРЕСА_1 та повернути Переріслянській сільській раді Надвірнянського району Івано-Франківської області самовільно зайняту за рахунок цієї огорожі частину дороги, яка прилягає до її присадибної ділянки.

Зобов`язано ОСОБА_1 відновити попередні межі присадибної земельної ділянки для обслуговування будинковолодіння по АДРЕСА_1 та проїжджу частину вул. Мазепи.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 640 грн сплаченого судового збору та на користь держави 908 грн судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що рішенням сесії Волосівської ради від 17.08.2007 «Про передачу у власність земельної ділянки» їй передано у власність земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Згідно плану її земельної ділянки відстань від житлового будинку до АДРЕСА_1 становить 5 метрів. На зазначеній відстані нею було встановлено бетонний фундамент для огорожі на місці якого попередньо знаходилася дерев`яна огорожа по якій землевпорядна організація визначила межі її приватизованої земельної ділянки.

Вказує, що згідно постанови Надвірнянського районного суду від 11.04.2014 визнано неправомірними дії державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області, визнано нечинною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення від 22.08.2012.

З план-схеми акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства не зрозуміло як проводилися обміри, яким саме способом комісія дійшла висновку, що саме нею, а не іншими жителями, що проживають навпроти, пригороджено частину дороги. В акті зазначені орієнтовні розміри земельної ділянки без прив`язки до будь-якої точки координат, будівлі, межі.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки документам перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Також судом першої інстанції не взято до уваги, що саме її сусідами навпроти самовільно захоплено частину вул. Мазепи.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є її сусідами, їх домоволодіння розташоване на значній відстані її домоволодіння та у земельній документації останнього зазначено, що ширина АДРЕСА_1 становить 8 м, а не 12 м, тому ними не доведено порушення їх прав.

Згідно генплану с. Волосів 1980 року 12 м складає ширина АДРЕСА_1 , а проїжджа частина тільки 3,5 м, тобто вона не могла пригородити проїжджу частину дороги.

Долучена до позовної заяви схема земельної ділянки, зроблена ПП « ОСОБА_4 », не відповідає вимогам Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Також вказана схема не відповідає рисункам земельної ділянки, що відображені у висновку експерта від 18.09.2020, тому є необґрунтованою визначена такою площа нібито захопленої нею земельної ділянки.

Щодо висновку експерта від 18.09.2020, то по першому питанню експертом встановлено фактичну протяжність земельної ділянки зі сторони АДРЕСА_1 , тобто ширину її земельної ділянки вздовж дороги, а не вглиб такої. По другому питанню експерт встановив орієнтовну межу її земельної ділянки без наявності реальних межових знаків, а її земельна ділянка межує з ділянкою батька і вона за згодою користується частиною його земельної ділянки. По третьому питанню, то неправильні координати земельної ділянки, які в подальшому внесені в Публічну кадастрову карту України, не залежано від її дій чи бездіяльності, а по четвертому питанню експерт, визначаючи ширину дороги навпроти її домоволодіння, проводив обмір від огорожі домоволодіння, що розташоване навпроти, однак чи встановлена така відповідно до державного акта ніхто не перевіряв, а матеріали справи містять документи про непогодження передачі у власність земельної ділянки навпроти через знаходження такої у смузі розширення вул. Мазепи.

Позивачами не доведено порушення їх прав, не надано доказів на обґрунтування їх вимог, а тому позов є безпідставним.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовів повністю.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 апеляційним судом не приймається до уваги, оскільки такий в порушення вимог ст. 360 ЦПК України не надісланий іншим учасникам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Надвірнянської окружної прокуратури зазначає, що в ході проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства за участі головного архітектора Надвірнянського району встановлено факт порушення вимог земельного законодавства в частині самовільного зайняття чистини проїжджої дороги шляхом встановлення бетонного фундаменту, що зафіксовано в акті від 20.08.2012.

Постанова про накладення адміністративного стягнення за самовільне зайняття земельної ділянки відносно ОСОБА_1 скасована Надвірнянським районним судом 11.04.2014 у зв`язку із допущеними процесуальними порушеннями державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель.

Повторною перевіркою державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель 30.10.2012 було встановлено, що ОСОБА_1 не звільнила самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0044 га. Згідно акту обстеження земельної ділянки від 15.07.2013 самовільно зайнята земельна ділянка площею 0,0044 га не звільнена і не приведена у стан придатний до використання.

Відповідно до протоколу засідання земельної комісії Волосівської сільської ради від 05.06.2013 ОСОБА_1 самовільно збільшила площу своєї земельної ділянки, захопивши проїжджу частину дороги в АДРЕСА_1 , ширина якої згідно генплану становить 12 м, звівши бетонну огорожу, чим перешкоджає громаді села користуватися громадською дорогою.

Для встановлення (відновлення) зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) спеціалістом ПП «Карпатигеодезпроект» було проведено виконання робіт із землеустрою за результатами чого встановлено, що площа земельної ділянки, яку остання самовільно зайняла, становить 0,064 га, а не 0,044 га. Окрім того, експертом у висновку від 18.09.2020 встановлено, що на місцевості межі земельної ділянки ОСОБА_1 не відповідають межам та розмірам зазначеним в державному акті зі сторони Мазепи, а саме фактична протяжність земельної ділянки зі сторони Мазепи є більша від визначеної державним актом на 1,5 м. Також за результатами проведеного обстеження і топографо-геодезичної зйомки земельної ділянки встановлено, що фактично в користуванні гр. ОСОБА_1 находиться земельна ділянка площею 0,2916 га, фактичний порядок користування земельної ділянки не відповідає розмірам земельної ділянки зазначеної в правовстановлюючому документі (державному акті) та за результатами камеральної обробки отриманих даних при топографо-геодезичній зйомці і проведеного дослідження встановлено, що фактична ширина АДРЕСА_1 від огорожі встановленої ОСОБА_1 за становить 7,24 м.

Під час проведення експертизи в дослідницькій частині експертом зображено модель земельної ділянки із сторонами позначеними А,Б,В,Г. В ході дослідження встановлено, що від В до Г (вул. Мазепи) відповідно до меж фактичного землекористування є на 1,5 метра більшою від визначеної державним актом. Протяжність земельної ділянки від Г до А відповідно до меж фактичного землекористування є на 12,09 метра більшою від визначеної державним актом (арк. 21 висновку експерта).

Таким чином, вказані вище обставини спростовують викладені в апеляційній скарзі доводи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представники Надвірнянської окружної прокуратури та Переріслянської сільської ради вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та її представника, представників Надвірнянської окружної прокуратури та Переріслянської сільської ради, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що рішенням 8 сесії 5 демократичного скликання Волосівської сільської ради «Про передачу у власність земельної ділянки» від 17.08.2007 №82-8/2007 передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , і є в її користуванні за рахунок земель житлової та громадської забудови.

На підставі вказаного рішення сесії Волосівської сільської ради Управлінням Держкомзему в Надвірнянському районі 14.12.2009 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 020278, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 85, згідно якого відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,2500 га., розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0028 кадастровий номер :01:001:0028 (а.с. 7 т. 1).

Відповідно до плану відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_1 , затвердженого головним архітектором Надвірнянського району, та схеми виносу осей будівель відстань від межі земельної ділянки зі сторони АДРЕСА_1 до житлового будинку становить 5 м (а.с. 58, 58 зворот, 152-155 т.1).

Згідно акта про самозахоплення земельної ділянки комісією Волосівської сільської ради 02.11.2009 встановлено, що ОСОБА_1 в 1996 році виділена присадибна для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,25 га, визначено в натурі межі ділянки, однак ОСОБА_1 порушила межу між своєю ділянкою та дорогою. Землевпорядником Волосівської сільської ради 02.11.2009 здійснено обміри земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 , згідно яких площа такої становить 0,3160 га, про що складено відповідний акт (а.с. 64-65 т.1).

Волосівська сільська рада 09.11.2009 направила ОСОБА_1 лист, відповідно до якого зобов`язувала останню до 15.11.2009 ліквідувати порушення межі з боку АДРЕСА_1 , а саме засунути рів, який незаконно викопаний на АДРЕСА_1 під огорожу (а.с. 66 т.1).

Відповідно до акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 20.08.2012, складеного державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області Будзак Н.М. за участі головного архітектора Надвірнянського району, встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняла частину проїжджої дороги шляхом встановлення бетонного фундаменту для огорожі і орієнтовна площа самовільно зайнятої земельної ділянки становить 0,0044 га, дана земельна ділянка відноситься до земель житлово-громадської забудови, до земель Волосівської сільської ради, чим порушено ст. 116, 118, 125, 126 ЗК України (а.с. 8-9 т.1).

Державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області Будзак Н.М. 22.08.2012 відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення № 000015 за самовільне зайняття земельної ділянки, відповідальність за яке передбачено ст.53-1 КУпАП. Відповідно до вказаного протоколу ОСОБА_1 порушила вимоги ст. 116, 118, 125, 126 ЗК України, а саме самовільно зайняла частину проїжджої дороги, шляхом встановлення бетонного фундаменту для огорожі (а.с. 10-13 т.1).

Постановою Надвірнянського районного суду від 11.04.2014 скасована постанова про накладення адміністративного стягнення від 22.08.2012 № 000015, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 204 грн.

За результатами повторної перевірки з питання виконання ОСОБА_1 умов припису № 001069 від 26.09.2012 державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області Будзак Н.М. 30.10.2012 було встановлено, що ОСОБА_1 не виконала умов припису № 001069 від 26.09.2012 та не звільнила самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0044 га по АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт (а.с. 14 т.1).

Відповідно до протоколу засідання земельної комісії Волосівської сільської ради від 05.06.2013 ОСОБА_1 самовільно збільшила площу своєї земельної ділянки, захопивши проїжджу частину дороги в АДРЕСА_1 , ширина якої згідно генерального плану становить 12 м., звівши огорожу (а.с. 17-18, 145 т.1).

Згідно акта обстеження земельної ділянки від 15.07.2013, складеного державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області Будзак Н.М. у зв`язку з невиконанням умов припису, на час проведення обстеження земельної ділянки встановлено, що самовільно зайнята земельна ділянка площею 0,0044 га по АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 не звільнена і не приведена у стан придатний до використання (а.с. 15-16 т.1).

Згідно даних геодезичної зйомки земельної ділянки та робіт із землеустрою для встановлення (відновлення) зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 , проведеної спеціалістом директором ПП «Карпатигеодезпроект» Ільківим В.П., на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_1 , убачається, що відстань від осі сторони житлового будинку до зведеної огорожі становить від 6,95 м (4,8+2,15) до 8,5 м та площа земельної ділянки зі сторони АДРЕСА_1 , яка самовільно зайнята, становить 0,064 га (а.с. 235, 238-239 т. 1).

За результатами проведення призначеної судом першої інстанції експертизи складено висновок експерта №2046/19-28/2179/2180/20-28 від 18.09.2020, у якому експертом встановлено і зазначено наступне:

1. Встановлено, що на місцевості межі земельної ділянки ОСОБА_1 не відповідають межам та розмірам зазначеним в державному акті зі сторони АДРЕСА_1 , а саме фактична протяжність земельної ділянки зі сторони АДРЕСА_1 є більша від визначеної державним актом на 1,5 м.

2. За результатами проведеного обстеження і топографо-геодезичної зйомки земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0028, за адресою АДРЕСА_1 , що на гр. ОСОБА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №020278 від 21.12.2004, встановлено, що фактично в користуванні гр. ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка площею 0,2916 га.

3. Фактичний порядок користування земельної ділянки не відповідає розмірам земельної ділянки зазначеної в правовстановлюючому документі (державному акті). Однак в даному випадку слід зазначити, що за даними Публічної кадастрової карти України (https://map.land.gov.ua), яка згідно ст.ст.1, 2, 35, 36 Закону України «Про Державний земельний кадастр» є офіційними відомостями Державного земельного кадастру, в розділі шари аналітичні, а саме в шарі ділянок з помилками геометрії міститься земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0028.

4. За результатами камеральної обробки отриманих даних при топографо-геодезичній зйомці і проведеного дослідження встановлено, що фактична ширина вулиці Мазепи в с.Волосів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області від огорожі встановленої ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 становить 7.24 м. (т.4 а.с.3-15).

За змістом ст. 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Право власності на землю гарантується, набувається та реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України, в редакції, що діяла з моменту виникнення спірних правовідносин і до 01.01.2013, спірна земельна ділянка є державною власністю, знаходиться в межах населеного пункту і перебуває у віданні Волосівської сільської ради Надвірнянського району.

Згідно ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Відповідно до п. «а», «б» ч. 3 ст. 83 ЗК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносини, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під залізницями, автомобільними дорогами, об`єктами повітряного і трубопровідного транспорту.

Згідно ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 126 ЗК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що Волосівською сільською радою рішення про надання відповідачу ОСОБА_1 у власність або в користування спірної земельної ділянки не приймалося та дозвіл на встановлення огорожі на спірній ділянці не надавався, остання у встановленому законом порядку та з підстав передбачених законом право власності або право користування на спірну земельну ділянку не набула і документи, які б посвідчували належним чином право власності або право користування вищевказаною земельною ділянкою, у відповідача відсутні.

Доводи апелянта про те, що нею на відстані 5 м від житлового будинку було встановлено бетонний фундамент для огорожі на місці якого попередньо знаходилася дерев`яна огорожа, по якій землевпорядна організація визначила межі її приватизованої земельної ділянки, є безпідставними та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, якими підтверджується більша відстань від житлового будинку до зведеної нею бетонної огорожі, більша фактична ширина земельної ділянки зі сторони АДРЕСА_1 та більша площа земельної ділянки, що знаходиться в її користуванні, від визначених державним актом і зазначених у технічній документації із землеустрою.

З цих підстав не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що саме її сусідами навпроти самовільно захоплено частину вул. Мазепи та, що з акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства не зрозуміло як проводилися обміри, яким саме способом комісія дійшла висновку, що саме нею, а не іншими жителями, що проживають навпроти, пригороджено частину дороги.

Безпідставними є твердження ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції з посиланням на те, що згідно генплану с. Волосів 1980 року ширина вул. Мазепи складає 12 м, а проїжджа частина тільки 3,5 м, оскільки такі суперечать вимогам п. «а», «б» ч. 3 ст. 83 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносини).

Позивачі по справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживають в АДРЕСА_1 та останньому належить на праві власності домоволодіння та земельна ділянка за цією адресою.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належать: вжиття відповідно до закону заходів щодо повернення самовільно зайнятих земельних ділянок їх власникам або користувачам.

Згідно ч. 2, 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно ч. 1-3, 5 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в області Будзак Н.М було зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку. Незважаючи на можливі заходи адміністративного впливу, ОСОБА_1 не було звільнено самовільно зайняту земельну ділянку.

Відмова відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку обмежує державу в особі Волосівської сільської ради в праві розпоряджатися нею та використовувати за своїм призначенням, чим завдається істотна шкода державним інтересам.

За встановлених обставин та враховуючи, що ОСОБА_1 , на яку покладено процесуальний обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, не надала доказів правомірного користування спірною земельною ділянкою, суд першої інстанції вірно вказав, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи прокурора Надвірнянської окружної прокуратури Івано-Франківської області та позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 самовільно зайняла та використовує земельну ділянку, площею 0,0064 га, шляхом встановлення бетонного фундаменту для огорожі, чим чинить перешкоди у користуванні даною земельною ділянкою (дорогою) державної власності Переріслянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області по АДРЕСА_1 . Спірна земельна ділянка є самовільно зайнятою та підлягає звільненню та приведенню у первинний стан за рахунок відповідача.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є її сусідами, їх домоволодіння розташоване на значній відстані її домоволодіння та у земельній документації останнього зазначено, що ширина АДРЕСА_1 становить 8 м, а не 12 м, тому ними не доведено порушення їх прав. Внаслідок порушення земельного законодавства відповідачем було порушено право позивачів, як членів територіальної громади щодо земель загального користування населених пунктів, тому останні вправі вимагати відновлення свого порушеного права та повернення до того становища, яке існувало до вказаного порушення.

Не спростовують висновків суду першої інстанції посилання апелянта про невідповідність схеми, складеної при здійсненні ПП «Карпатигеодезпроект» геодезичної зйомки земельної ділянки, та висновку експерта від 18.09.2020, оскільки такі оцінено судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України, такі містять інформацію щодо предмета доказування та в матеріалах справи є достатньо доказів, на підставі яких встановлено обставини, що підтверджують заявлені вимоги. Натомість відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень щодо вимог позивачів чи на спростування таких, не заявлялося клопотання про проведення експертизи та при вирішення питання про призначення експертизи за клопотанням представника позивачів не запропоновано питання, роз`яснення яких потребує висновку експерта. Також ОСОБА_1 в суді першої інстанції заперечувала при вирішенні судом клопотання про необхідність проведення робіт із землеустрою для встановлення (відновлення) зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 19 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко