Дата документу 02.11.2021 Справа № 316/1456/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3242/21 Головуючий у 1-й інстанції: Куценко М.О.
Є.У.№ 316/1456/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Міюц Світлани Олександрівни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргоюАкціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 13 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що 15.08.2008 у клав з ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», кредитний договір №0709/0808/45-059, за умовами якого йому було надано кредит у розмірі 38 000,00 доларів США. Кредитні зобов`язання забезпечені іпотекою належної йому квартиру АДРЕСА_1 , про що того ж дня був укладений іпотечний договір №0709/0808/45-059-Z-1.

У зв`язку із порушенням позичальником умов кредитного договору Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 28.07.2017 у справі №316/1051/16-ц, зміненим постановою апеляційного суду від 18.01.2018, був задоволений, в рахунок погашення кредитної заборгованості на суму 41 418, 91 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки. Зазначені судові рішення він оскаржив у касаційному порядку, ухвалою від 26.03.2020 Верховний Суд зупинив їх виконання до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Крім того, рішенням Енергодарського міського суду від 23.10.2018 по справі №316/2098/15-ц було відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №0709/0808/45-059 від 15.08.2008. Постановою Запорізького апеляційного суду від 13.02.2019 рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 23.10.2018 в частині відмови у задоволенні позову Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, позов задоволено, проте ухвалою Верховного Суду від 25.03.2019 зупинене виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 13.02.2019 до закінчення касаційного розгляду справи.

Тобто, двома ухвалами Верховного Суду зупинено виконання судових рішень по стягненню як основної заборгованості за кредитним договором, так і звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення перегляду вказаних справ у касаційному порядку.

Не зважаючи на вказане, 06.05.2020 державний реєстратор Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Міюц С.О. здійснила державну реєстрація права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 , запис про право власності №36463921, про що позивачеві стало відомо 14.05.2020 із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №208967259. Підставою внесення зазначеного запису стало рішення державного реєстратора Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Міюц С.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №52201155 від 12.05.2020, підставою виникнення права власності рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 776, виданий 30.09.2019, видавник «Укрпошта»; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: ІВ/АБ 10, виданий 04.10.2019 АТ «Альфа-Банк»; іпотечний договір №0709/0808/45-059-Z-1, серія та номер: 5392, виданий 15.08.2008, видавник: приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра І.Є. Тобто рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (12.05.2020) державний реєстратор Міюц С.О. прийняла пізніше, ніж провела державну реєстрацію (06.05.2020).

Вважає державного реєстратора щодо перереєстрації права власності та внесення відповідного запису до Державного реєстру неправомірними в силу вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки квартира є єдиним місцем проживання позивача, придбана за кредитні кошти в іноземній валюті, площа квартири менше 140 кв.м. та становить 38,0 кв.м., іншого майна, крім іпотечної квартири у нього немає, а отже квартира не може бути відчужена без його згоди.

ОСОБА_1 письмової згоди на відчуження квартири не надавалось та за її відсутності у державного реєстратора Міюц С.О. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк» , країна реєстрації: Україна та припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на вказану квартиру.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області 13 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Міюц С.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52201155 від 12.05.2020 та запис про право власності за номером 36463921 внесений 06.05.2020 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Міюц С.О., про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК», , країна реєстрації: Україна.

Припинено право власності Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» , країна реєстрації: Україна на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з АТ «АЛЬФА-БАНК» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) - витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень

Не погоджуючись з рішенням судуАТ «Альфа-Банк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк») в особі представника Ременюк Т.О. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не здійснив належного дослідження матеріалів справи та прийшов до помилкових висновків. На думку відповідача, суд безпідставно послався на відсутність права АТ «Альфа Банк» використати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, адже безпосередньо договором Іпотеки був передбачений такий порядок, ОСОБА_1 погодився з ним, уклавши договір Іпотеки з банком. Використання одного способу звернення стягнення на предмет іпотеки при фактично не виконаному зобов`язанні не може бути перешкодою для використання інших способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Окрім того, скаржник вказує, що суд першої інстанції безпідставно застосовував до вказаних правовідносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказав, що апеляційна скарга АТ «Альфа-Банк» є такою, що не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише свідчать про незгоду апелянта із рішенням суду.

В засідання апеляційного суду представник АТ «Альфа-Банк» не з`явився, направив клопотання про відкладення розгляду справи з підстав зайнятості в іншому судовому процесі. Доказів поважності причин неявки суду не надав.

Представник позивача адвокат Гардер О.Г. заперечував проти відкладення розгляду справи та просив визнати причини неявки представника Банку неповажними.

Розглянувши клопотання представника Банку, суд визнав причини його неявки у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті. Доказів зайнятості в іншому судовому процесі і неможливості участі іншого представника в судовому засіданні суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності представника відповідача.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Гардера О.Г., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити ос4каржуване рішення без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повному обсязі.

Колегія суддів вважає слушними зауваження апелянта стосовно того, що використання одного способу звернення стягнення на предмет іпотеки при фактично не виконаному зобов`язанні не може бути перешкодою для використання інших способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Втім, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності застосування судом першої інстанції до вказаних правовідносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є неспроможними з огляду на таке.

Встановлено, що 15.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0709/0808/45-059 на суму 38000,00 доларів США (далі Кредитний договір), одночасно з яким, 15.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , в забезпечення виконання останнім основного зобов`язання за Кредитним договором, було укладено Іпотечний договір №0709/0808/45-059-Z-1 (на купівлю житлової нерухомості) посвідченого приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сірою І.Є. за №5392 (далі Іпотечний договір) (а.с.59-64) та ОСОБА_1 передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належне йому на праві власності за договором купівлі-продажу посвідченого Сірою І.Є. приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області 15.08.2008 за реєстровим номером 5387, нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (на дату внесення оспорюваних Рішення та Запису і розгляду справи судом АДРЕСА_2 (п.2 Іпотечного договору) (а.с.59-60), на яку 15.08.2008 приватним нотаріусом Сірою І.Є. накладено заборону відчуження зазначеної у договорі квартири, до припинення дії договору, реєстраційний номер: 5393 (а.с.64).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ч.1 ст.12, ч.1 ст.33, ст.35 Закону України «Про іпотеку», реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку», яка відповідає редакції ч.4 даної статті в на дату розгляду справи, визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Проте, частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором але в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Отже, підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Способами звернення стягнення на предмет іпотеки Закон визначає: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Відповідно до положень п.п.10.3 п.10 Іпотечного договору, Іпотекодержатель має право обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.62). При цьому, положеннями п.12 Іпотечного договору, докази внесення змін до якого суду не надано, за вибором Іпотекодержателя застосовується один з наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя (а.с.62). Тобто, вказаною умовою Іпотечного договору визначено: «лише один з наведених нижче способів», а не декілька способів. При цьому з умов п.п.12.3 п.12 Іпотечного договору встановлено, що воно містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя викладене в п.п.12.3.1. та 12.3.2. цього пункту Іпотечного договору, якими визначена можливість задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку» або продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленого ст.38 Закону України «Про іпотеку», на що також зазначає і відповідач АТ «Альфа-Банк» (а.с.62-63). Разом з цим, АТ «Альфа-Банк» залишено поза увагою зазначені вище приписи п.12 Іпотечного договору щодо права обрання лише одного із способів з наведених нижче, якими, крім вказаних в п.12.3 Іпотечного договору, є також і спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як: за рішенням суду визначеного в п.12.1 Іпотечного договору (а.с.62).

В подальшому, прав вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором за ПАТ «Сведбанк» набув ПАТ «Дельта Банк», після якого прав вимоги набув ПАТ «Альфа-Банк».

В липні 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся з позовом до Енергодарського міського суду Запорізької області до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0709/0808/45-059 від 15.08.2008 (справа №316/1051/16-ц).

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 28.07.2017 вимоги позову задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0709/0808/45-059 від 15.08.2008 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 18.01.2018 рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 28.07.2017 змінено лише в частині загальної суми заборгованості, в рахунок якої звертається стягнення на предмет іпотеки.

Разом з цим, зазначені судові рішення у справі №316/1051/16-ц оскаржено ОСОБА_1 у касаційному порядку та ухвалою Верховного Суду від 26.03.2020 (провадження №61-14688св18) зупинені виконанням до закінчення перегляду даної справи в касаційному порядку (а.с.13-14). Зазначена ухвала суду касаційної інстанції 26.03.2020 набрала законної сили.

Тобто, на дату внесення державним реєстратором оспорюваного Запису та Рішення, дія постанови апеляційного суду Запорізької області від 18.01.2018 та рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 28.07.2017 у справі №316/1051/16-ц були зупинені.

Крім того, в провадженні Енергодарського міського суду Запорізької області з вересня 2015 перебувала цивільна справа №316/2098/15-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_1 про визнання припиненим договору поруки №0709/0808/45-059-Р-1 та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Сіра І.Є. про визнання недійсним з моменту укладання кредитного договору №0709/0808/45-059 та іпотечного договору №0709/0808/45-059-Z-1.

23.10.2018 по вказаній справі Енергодарським міським судом Запорізької області ухвалено рішення.

Зазначене рішення змінено постановою Запорізького апеляційного суду від 13.02.2019 та позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено частково, стягнуто на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором від 15.08.2008 №0709/0808/45-059, зустрічний позов щодо припинення договору поруки №0709/0808/45-059-Р-1 укладеного 15.08.2008 задоволено, залишено без змін рішення Енергодарського міського суду в частині щодо відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, яке відповідно до ст.384 ЦПК України 13.02.2019 набрало законної сили.

Постанова Запорізького апеляційного суду від 13.02.2019 у справі №316/2098/15-ц оскаржена ОСОБА_1 у касаційному порядку та ухвалою Верховного Суду від 26.03.2019 (провадження №61-5050ск19) її виконання зупинено до закінчення перегляду даної справи в касаційному порядку (а.с.11-12). Зазначена ухвала суду касаційної інстанції 13.02.2019 набрала законної сили.

Тобто на дату внесення державним реєстратором оспорюваного Запису та Рішення, дія постанови апеляційного суду Запорізької області від 13.02.2019 у справі №316/2098/15-ц була зупинена.

Положеннями ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, на наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації (п.1); перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п.2); під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи (п.4); здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом (п.10).

Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено підстави для відмови у державній реєстрації, до яких, зокрема відносять: 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

На час проведення державним реєстратором дій з реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 (далі квартира) за АТ «Альфа-Банк» діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У пункті 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Таким чином, державний реєстратор зобов`язаний був перевірити відповідність даних щодо квартири, вимогам визначеним у пункті 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та в разі, якщо квартира яке є предметом іпотеки, підпадає під критерії визначені у пункті 1 статті 1 зазначеного Закону та на неї не може бути примусово звернуто стягнення, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», державний реєстратор мав відмовити у проведенні державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за іпотекодержателем

Вказаний висновок узгоджується із правовим висновком, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 644/3116/18-ц, провадження №14-45цс20.

Проте, в супереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» державний реєстратор не перевірив на відповідність вимог АТ «Альфа-Банк» зазначеному Закону та зареєстрував право власності на предмет іпотеки квартиру, яка, як зазначено позивачем та не спростовано відповідачами, використовується ОСОБА_1 як постійне місце проживання, є єдиною власністю позивача та має площу 38 кв.м., про що зазначено в Інформаційному повідомленні з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.15-16зворот), а отже відповідає критеріям визначеним п.1 ч.1 вказаного Закону, крім того, кредит було взято в іноземній валюті.

З огляду на наведене, у державного реєстратора були відсутні підстави для здійснення 06.05.2020 державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду, а свідчать лише про незгоду апелянта із рішенням суду.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У своєму відзиві ОСОБА_1 просив апеляційний суд здійснити розподіл судових витрат, понесених ним у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

При цьому ОСОБА_1 надав копію договору про надання правової допомоги від 11.10.2021 року, який був укладений між ним та адвокатом Гардер О.Г., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №678. Разом із копією договору про надання правової допомоги, ОСОБА_1 також надав копію Акту №1 здачі приймання виконаних робіт за надання юридичних послуг та правової допомоги адвокатом від 13.10.2021 року, який містить перелік робіт виконаних на замовлення адвокатом, рахунок до сплати №26 від 13.10.2021 року на суму 5000,00 гривень та квитанцію про сплату гонорару адвоката (одержувач ОСОБА_3 ) на суму 5000,00 гривень.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить з такого:

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до положень пункту 1 частини 2 статті 137ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Аналізуючи надані ОСОБА_1 документи, які підтверджують його витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції та викладені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. підлягають компенсації за рахунок Ат «Альфа Банк».

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 13 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 5 000 грн. компенсації витрат за надання правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська