_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-з/947/1277/21
УХВАЛА

22.10.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження заяву позивача ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «МОРСЬКИЙ 1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Добробут», про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

21.09.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «МОРСЬКИЙ 1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Добробут», про визнання права власності, в якій позивач просить суд визнати за ним право власності на квартиру за будівельним АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.09.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

19.10.2021 року на електронну скриньку суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 , подана через представника ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 та встановлення заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам у тому числі нотаріусам, та третім особам вчиняти будь-які дії з проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень стосовно вказаної квартири.

В обґрунтування заяви представниця позивача у заяві посилається на те, що спір між сторонами в цій справі виник стосовно квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , яка була придбана позивачем на підставі договору №3-Б-1-22 про інвестування від 01.01.2006 року.

Як стверджує представник позивача наразі право власності на зазначену квартиру не зареєстровано, відповідачем наразі не визнаються майнові права позивача на вказану квартиру та за наслідком введення об`єкту до експлуатації не видається акт прийому-передачу нерухомого майна для реєстрації права власності на це майно.

З урахуванням того, що наразі відповідачем здійснюється продаж квартир у вищезазначеному будинку, позивач вважає що існує загроза невиконання майбутнього рішення суду про задоволення позову, оскільки до розгляду справи по суті відповідач не позбавлений можливості здійснити її відчуження на користь третіх осіб, за наслідком чого позивачеві необхідно буде докласти значних зусиль для поновлення своїх порушених прав.

Будь-яких інших посилань представником в обґрунтування заяви не зазначено.

Згідно з п.3 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Судом було встановлено, що заява позивача відповідає вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні за відсутності сторін по справі.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З викладеної позивачем у позові інформації та поданих документів вбачається, що позивачеві на праві власності належить майнові права на об`єкт інвестування квартиру будівельний номер АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 , що підтверджується рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10.11.2011 року по справі №2-6173/2011.

Як стверджує позивач завершення будівництва вказаного об`єкту здійснювалось ОК «ЖБК «Морський 1» та 05.11.2020 року багатофункціональний громадсько-житлово-готельний комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_4 , 1 черга будівництва, будинок АДРЕСА_5 , було введено в експлуатацію та присвоєно об`єкту нерухомості адресу: АДРЕСА_2 .

За наслідком чого він звернувся до ОК «ЖБК «Морський 1» з заявою про видачу йому довідки про повну сплату інвестиційних внесків, передати об`єкту інвестування, як нерухоме майно, надати і підписати з ним акт приймання-передачі квартири, однак позивачеві було відмовлено, оскільки ОК «ЖБК «Морський 1» не є правонаступником ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» з яким позивачем було укладено договір інвестування квартири, позивачем не є членом у тому числі асоційованим в ОК «ЖБК «Морський 1», за наслідком чого відсутні правові підстави виконати його звернення.

Отже, за ствердженнями позивача, відповідачем не визнається його право на квартиру АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 .

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

В порушення вищевикладених приписів, заявником не доведено і не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, як і не доведено вчинення відповідачем, жодних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду.

Також суд зазначає, що позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову стосовно нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 .

У той же час з поданих до суду документів вбачається, що право власності на вказаний об`єкт саме як нерухомого майна не зареєстровано.

За правилами, після введення об`єкту нерухомості до експлуатації, адреса, номера квартир, їх площа змінюються.

Доказів на підтвердження того, що після введення громадсько-житлово-готельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_4 , 1 черга будівництва, будинок АДРЕСА_5 , в експлуатацію, якому вже присвоєно адресу: АДРЕСА_6 розташована на третьому поверсі в секції №1 цього жилого будинку АДРЕСА_5 , є тією самою квартирою за будівельним номером АДРЕСА_7 , яка є предметом інвестування за договором №3Б-1-22 про інвестування від 01.01.2006 року, стороною якого є позивач, до суду не надано.

За наслідком викладеного суд позбавлений можливості пересвідчитись у вищевказаних обставинах, за наслідком чого у разі вжиття заходів забезпечення позову у заявлений спосіб, можуть бути порушені права та інтереси третіх осіб, як фактичних власників такого майна.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Однак, заявником жодним чином не обґрунтовано необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову та не доведено можливості істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі їх незастосування.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд доходить до висновку про необґрунтованість викладених позивачем в обґрунтування необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення заяви.

Також судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану через представника,слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву позивача ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «МОРСЬКИЙ 1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Добробут», про визнання права власності залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 22.10.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.