Справа № 446/1820/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2021 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Самсін М. Л.

при секретарі Груба Л.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кам`янка -Бузька в порядку загального позовного провадження цивільну за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за прострочення виконання грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_3 3% річних в сумі 19 417 грн. та інфляційні витрати в сумі 84 190.53 грн. за невиконання боргового зобов`язання згідно боргової розписки від 15.05.2015 року, а разом - 103 607.53 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що 15 травня 2015 року позивач надав у позику відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6045 доларів США строком до 01 січня 2016 року з виплатою відсотків - 400 доларів США щомісяця. На підтвердження укладеного договору позики відповідач видав позивачу відповідну розписку. У встановлений договором строк відповідач зобов`язань не виконав, заборгованість не повернув. З урахуванням зазначених обставин в березні 2017 року позивач звернувся до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з наступними вимогами: стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6045 доларів США, що еквівалентно 158 197.65 гривень та проценти, обумовлені розпискою за період з 15 травня 2015 року по 15 травня 2018 року (36 місяців) в сумі 376848 гривень, а разом 535045.65 гривень. У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до позивача, ОСОБА_1 про визнання боргової розписки, написаної під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, просив суд визнати недійсним написання боргової розписки в частині щомісячної виплати 400 доларів США відсотків, як таку, що написана внаслідок збігу тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20.09.2018 року по цивільній справі № 446/405/17 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Постановлено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 борг в сумі 535045 (п`ятсот тридцять п`ять тисяч сорок п`ять) гривень 65 коп. Стяґнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5350 (п`ять тисяч триста п`ятдесят) гривень 45 коп. та 320 (триста двадцять) грн. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31.03.2017 року для забезпечення виконання рішення суду у виді заборони відчуження нерухомого майна, що належить ОСОБА_3 на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 - продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки, вчиненої під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах (в частині виплати відсотків) - відмовлено. Не погодившись із вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 оскаржив його до суду апеляційної інстанції. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.07.2019 року по справі № 446/405/17 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20.09.2018 року по цивільній справі № 446/405/17 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 535045 грн. та судового збору в сумі 5670 грн. змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 235531,80 грн. та 2495 грн. судових витрат. Проте, позивач вважає, що його права ОСОБА_1 після 01 січня 2016 року захищаються статтею 625 ЦК України, що не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування грошовими коштами з 02 січня 2016 року по 15 травня 2018 року. Зазначає, що на даний час відповідач ОСОБА_3 свого зобов`язання перед позивачем не виконав. Просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

15.03.2021 позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 29615,44 грн. та інфляційні витрати в сумі 95844,94 грн. за невиконання боргового зобов`язання згідно боргової розписки від 15.05.2015 року, а разом 125460,38 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

13.05.2021 від відповідача ОСОБА_3 поступив відзив на позовну заяву та заяву про збільшення позовних вимог, зазначивши, що позивач ОСОБА_1 просить стягнути в його користь 3% річних, нарахованих на суму боргу за договором позики, укладеного 15 травня 2015 року, де в обґрунтування цієї частини позову ОСОБА_1 покликається на висновки Львівського апеляційного суду, викладені у постанові від 4 липня 2019 року та на приписи ст. 625 ЦК України. Позовна сума по відсотках розрахована позивачем з заборгованості у розмірі 235531,8 грн., визначеної постановою Львівського апеляційного суду від 4 липня 2019 року за період з 2016 по 2020 рік. Однак правові підстави для таких обчислень відсутні. Зазначає, що з 2016 року по 4 липня 2019 року ніякої заборгованості у нього перед позивачем у зазначеній сумі не існувало, її розмір носив спірний характер і правова невизначеність у сумі, яку відповідач винен ОСОБА_1 остаточно була усунута тільки 4 липня 2019 року про що позивачу відомо. Вважає, що не можна визнати обґрунтованими будь-які нарахування штрафних санкцій за період до моменту вступу у законну силу акту правосуддя, яким був визначений розмір цього грошового зобов`язання. Вказує, що він визнає передбачене законом право кредитора вимагати виконання грошового зобов`язання і застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України. Проте наполягає на застосуванні цієї норми у суворій відповідності з її змістом, оскільки три відсотки річних нараховуються на чітко визначену суму боргу і виключно за час прострочення виконання зобов`язання. Нарахування відсотків за період до визначення суми боргу в судовому порядку суперечить вимогам ст. 625 ЦК України. Окрім того, просив поновити пропущений строк на пред`явлення відзиву у цій справі , оскільки він та члени його сім`ї перехворіли на короно вірус, що само по собі ускладнювало підготовку будь-яких заяв по суті справи. Просив поновити йому строк на подання відзиву по справі та позов ОСОБА_1 до нього, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_5 просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, педставник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначили, що зобов`язання виникло в доларах, а не гривнях. Тому, щодо стягнення 3% річних не заперечують, а інфляційні при доларових позиках не нараховуються, у даній частині позову просили відмовити.

Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно матеріалів справи, копії рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20.09.2018 року по цивільній справі № 446/405/17 встановлено, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 борг в сумі 535045 (п`ятсот тридцять п`ять тисяч сорок п`ять) гривень 65 коп. Стяґнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5350 (п`ять тисяч триста п`ятдесят) гривень 45 коп. та 320 (триста двадцять) грн. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31.03.2017 року для забезпечення виконання рішення суду у виді заборони відчуження нерухомого майна, що належить ОСОБА_3 на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 - продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки, вчиненої під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах (в частині виплати відсотків) - відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04.07.2019 року по справі № 446/405/17 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20.09.2018 року по цивільній справі № 446/405/17 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 535045 грн. та судового збору в сумі 5670 грн. змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 235531,80 грн. та 2495 грн. судових витрат.

Що стосується уточнених позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 29615,44 грн. та інфляційні витрати в сумі 95844,94 грн. за невиконання боргового зобов`язання згідно боргової розписки від 15.05.2015 року, а разом 125460,38 грн., суд приходить до наступного висновку.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, згідно Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18) та відповідно до вимог частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Зокрема у постанові Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 зазначено, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється.

Що ж стосується нарахуванням процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Велика Палата ВС роз`яснила, що після закінчення строку кредитування, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В розвиток цієї концепції Великою Палатою ВС було прийнято іншу постанову від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, в якій було уточнені підходи по стягненню процентів що виникають з кредитних правовідносин.

Зокрема, у постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 були чітко розмежовані поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами".

Уточнюючи правовий зміст цих термінів, у пункті 6.20 постанови У справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії:

1."проценти за користування кредитом" - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України.

2."проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються. Припинення нарахування процентів за правомірне користування коштами.

Станом на 2020 рік позиція Великої палати ВС полягає в тому, що проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12).

Окрім того, Постановою по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС детально роз`яснила відмінності у термінах «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «виконання зобов`язання», зазначивши що такі строки можуть збігатися, а можуть бути відмінними, наприклад, коли сторони погодили конкретні терміни сплати кредиту за договором, проте вказали, що договір діє до повного виконання зобов`язань за таким договором (пункти 35, 53 постанови від 28.03.2018 по справі №444/9519/12)

У контексті цих термінів, у постанові по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС роз`яснила, що відповідно до ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України.

Такий правовий висновок Великої Палати є логічно обгрунтованим, оскільки праву позичальника правомірно користуватися чужими грошима кореспондується його обов`язок здійснювати плату за таке користування. Якщо ж право позичальника на користування чужими грошима припиняється у зв`язку з настанням строку повернення кредиту, то припиняється і обов`язок сплачувати передбачені договором проценти за правомірне користрування чужими грошовими коштами.

Таким чином, із наведеного вище зрозуміло чому проценти за правомірне користування кредитом (але які не були фактично сплачені) стягуються в межах строку кредитування.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 3% річних за період з 01.07.2019 року по 31.12.2019 року в сумі 3536.96 грн. (три тисячі п`ятсот тридцять шість гривень дев`яносто шість копійок) та за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року в сумі 6661.48 грн. (шість тисяч шістсот шістдесят одна гривня сорок вісім копійок) слід відмовити.

Стосовно уточнених позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 95844,94 грн. за невиконання боргового зобов`язання згідно боргової розписки від 15.05.2015 року, суд приходить до наступного висновку.

Так, згідно вимог ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).

Якщо умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент Долар) нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає.

За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Згідно матеріалів справи, копії розписки ОСОБА_3 , останній надав розписку у тому, що 15.05.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів на суму 6045 (шість тисяч сорок п`ять) доларів США. (а.с.6)

Відтак, враховуючи вкладене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 інфляційниі витрати в сумі 96844,94 грн. (дев`яносто п`ять тисяч вісімсот сорок чотири гривні дев`яносто чотири копійки) слід відмовити.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Враховуючи те, що законодавством України щодо діяльності адвоката не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

20 травня 2020 року між адвокатом Сєргєєвою О.І. та Гринюх Р.Я. було укладено договір про надання правової допомоги.

Згідно розрахунку витрат послуг адвоката на надання правничої допомоги від 19.04.2021 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Сєргєєвій О.І. 5000 (п`ять тисячі ) грн.

З урахуванням викладеного, на підставі п. 1 ч.2 ст.137 ЦПК України суд вважає доведеним витрати позивача на правничу (правову) допомогу у розмірі 5000 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з заявою до суду, а саме судовий збір у розмірі 1037 (одна тисяча тридцять сім) грн..

Керуючись ст. ст. 2; 12; 81; 89; 137; 141; 258; 259; 263-265; 268; 282-284 ЦПК України ст.ст. 625; 1948; 1050 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за прострочення виконання грошового зобов`язання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних, а саме: 19 417 (дев`ятнадцять тисяч чотириста сімнадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5000 грн. (п`ять тисяч гривень) витрати на правничу правову допомогу

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1037 (одну тисячу тридцять сім) грн..

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя : М.Л. Самсін