Єдиний унікальний номер 237/598/18
Номер провадження 22-ц/804/2156/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року

м. Бахмут

справа № 237/598/18

провадження № 22-ц/804/2156/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Кішкіної І.В., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Цимбал Д.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 237/598/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції,

за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України,

на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 травня 2021 року (суддя Сенаторов В.А.), ухваленого в приміщенні Мар`їнського районного суду Донецької області, повне судове рішення складено 14 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 43,3 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 06.12.2014 року під час проведення антитерористичної операції у м. Мар`їнка, житловий будинок позивача був зруйнований, чим спричинено позивачу матеріальну шкоду в розмірі 489 723 грн. 14.09.2017 року за заявою позивачки, поданою до Слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Донецькій області, було відкрите кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000286 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 258 КК України. 14.09.2017 року позивачка звернулась до Військово-цивільної адміністрації міста Мар`їнка та села Побєда із заявою на отримання компенсації за зруйноване житло і згодою передати своє зруйноване житло відповідно до законодавства, проте їй було відмовлено у виплаті такої компенсації.

Просила відшкодувати їй за рахунок коштів державного бюджету України заподіяну терористичним актом шкоду за зруйнований будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , в сумі 489 723,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 100 000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване відсутністю в Україні на момент подання позову спеціальних нормативних актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майна під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, порядку визначення розміру відшкодування, а також тим, що позивачем доведено, що позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно права власності позивача на пошкоджене (зруйноване) майно, а тому таке порушення права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати на користь позивача компенсації від відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України. Таке переконання ґрунтується і на тому, що згідно з частиною 2 статті 116 Конституції України саме Держава в особі Кабінету Міністрів України, окрім іншого, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, Кабінет Міністрів України, в інтересах якого діє ОСОБА_2 , посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному рішенні не обґрунтовано, які саме дії або бездіяльність держави в особі Кабінету Міністрів України, виходячи з його повноважень, призвели до порушення права позивача, визначене статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача за отриманням компенсації за пошкоджений житловий будинок відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, а також відмова у надання компенсації за зруйноване житло, а отже відсутні правові підстави для виплати компенсації за рішенням суду.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (повістки), а.с. 240.

Представник Кабінету Міністрів України в судовому засіданні доводи апеляційної= скарги підтримав,просив її задовольнити.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідача повідомлено належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повістки), а.с. 242.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно з договором дарування житлового будинку від 29.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Мар`їнського районного нотаріального округу Ністратовою Р.І., зареєстрованого за № 2230, витягу з Державного реєстру правочинів № 8143093 від 29.12.2009 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24987786 від 06.01.2010 року, виданого Районним комунальним підприємством «Мар`їнське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,3 кв.м, належить на праві власності ОСОБА_1 .

Внаслідок артилерійських обстрілів будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зазнав пошкоджень, що підтверджується Актом проведення обстеження технічного стану житлового будинку, виданим 12.09.2017 року за № 689 Військово-цивільною адміністрацією м. Мар`їнка та села Побєда Мар`їнського району Донецької області.

Так, в Акті проведення обстеження технічного стану житлового будинку, виданому Військово-цивільною адміністрацією м. Мар`їнка та села Побєда Мар`їнського району Донецької області 12.09.2017 року за № 689, зазначено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , постраждав під час проведення бойових дій в результаті АТО 06.12.2014 року, встановлено, що в результаті прямого влучення снарядів будинок зруйнований та вигорів повністю разом з особистим майном. В будинку повністю відсутній дах, пошкоджено перекриття, розбиті несучі конструкції та міжкімнатні перегородки, відсутні вікна та двері. Через значні пошкодження житловий будинок не придатний для подальшого проживання і вимагає повного відновлення.

Позивач зверталася до Військово-цивільної адміністрації міста Мар`їнка та села Побєда з приводу відшкодування спричиненої їй 06.12.2014 року шкоди знищенням належного їй будинку. Проте, у цьому їй було відмовлено з посиланням на те, що при формуванні бюджету Військово-цивільної адміністрації міста Мар`їнка та села Побєда на 2017 рік компенсацій за пошкоджені будинки під час проведення антитерористичної операції та видатків на надання матеріальної допомоги населенню не передбачено. Вказане підтверджується відповіддю Військово-цивільної адміністрації міста Мар`їнка та села Побєда № 1380/11-08 від 12.12.2017 року.

26.09.2017 року за фактами, викладеними в заяві позивача, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що під час артилерійського обстрілу 06.12.2014 року пошкоджено вказаний будинок, розпочате кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000286 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 258 КК України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга Кабінету Міністрів України задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності в Україні на момент подання позову спеціальних нормативних актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майна під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, порядку визначення розміру відшкодування, а також з того, що позивачем доведено, що позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно права власності позивача на пошкоджене (зруйноване) майно, а тому таке порушення права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати на користь позивача компенсації від відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України. Таке переконання ґрунтується і на тому, що згідно з частиною 2 статті 116 Конституції України саме Держава в особі Кабінету Міністрів України, окрім іншого, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права приватної власності на будинок АДРЕСА_1 .

Підставою своїх позовних вимог позивачка зазначає наявність у неї як власника майна права на відшкодування шкоди завданої цьому майну в результаті артобстрілу.

Обставини,на які посилається позивач, відповідачем не спростовані.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Також, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

ОСОБА_1 обґрунтовувала позовну заяву тим, що вона не отримала від Держави відшкодування за знищення її майна, на яке позивачка, на її думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також зазначила, що право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначення конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись, оскільки суд самостійно здійснює правильну кваліфікацію правовідносин, які склались між сторонами спору.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачене спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 зазначеного Закону).

З огляду на зміст наведених положень закону реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, у законодавстві України відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

Колегія суддів виходить з того, що у законодавстві України на момент звернення із позовом відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до Держави про надання такого відшкодування. Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції житловий будинок.

З аналогічних підстав не породжує такого очікування і стаття 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, так як передбачає існування інституту страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачка має право на компенсацію від Держави за невиконання Державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Правовою підставою для виплати компенсації, а не майнової чи моральної шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройного конфлікту та у випадку втрати контролю над частиною власної території.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 757/61954/16-ц та від 18 березня 2020 року у справі № 243/11658/15-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі 3265/6582/16-ц.

Що стосується посилання представника відповідача на запроваджений у 2020 році порядок здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, то слід зазначити таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року №947 затверджено Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623. Постановою КМУ від 02 вересня 2020 року №767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Ці зміни набули чинності 08 вересня 2020 року.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Однак, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у лютому 2018 року.

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав для відмови в задоволені позовних вимог у зв`язку із тим, що позивач не зверталася до зазначеної комісії для вирішення питання щодо отримання відповідного відшкодування шкоди, як і не було підстав для залучення комісії до участі у справі.

Разом із тим, як правильно зазначено судом першої інстанції позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 48 ЦПК України Держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб`єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати у суді свої права безпосередньо.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те,що належним відповідачем у справі є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, оскільки він згідно із статтею 116 Конституції України забезпечує виконання законів України.

Таким чином, враховуючи те, що Кабінет Міністрів України у своїх підзаконних нормативно-правових актах тільки у 2020 році прописав порядок компенсації за зруйноване майно внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, право на яку було прописано в законі України, а гостра потреба у врегулюванні даного питання виникла ще за шість років до того, позивач має право на компенсацію від держави.

Також слід звернути увагу на те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник Кабінету Міністрів не оспорював факт пошкодження майна ОСОБА_1 , а проведення активних бойових дій на території м. Мар`їнка, де був розташований будинок позивача, є загальновідомим фактом, який не потребує доказування.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що підставою для часткового задоволення позову та стягнення компенсації в розмірі 100 000,00 грн є невиконання Державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, а не факт руйнування будинку позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для стягнення грошової компенсації в розмірі 100 000,00 грн.

Апеляційний суд не приймає до уваги надані скаржником до суду апеляційної інстанції документи на підтвердження того, що ОСОБА_1 на теперішній час не є власником зруйнованого будинку та те, що стосовно неї було ухвалено рішення про надання грошової компенсації в розмірі 300 000,00 грн, оскільки, по-перше, такі обставини не існували на час ухвалення судом першої інстанції рішення, по-друге, дані документи були подані до суду апеляційної інстанції за межами строку апеляційного оскарження, передбаченого діючим процесуальним законом.

Отже, подані до апеляційного суду вищевказані документи, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.В. Кішкіна

Я.В. Хейло

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року.

Головуючий О.О. Тимченко