Справа № 314/1976/21
Провадження № 2/314/880/2021
10.08.2021 м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді - Свідунович Н.М.,
секретар судового засідання Печонкіна В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб цивільну справу № 314/1414/21 за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У будинку за вказаною адресою зареєстровані колишня дружина позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та їх спільна дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак вони з 2013 року в будинку не мешкають, останнім відомим місцем мешкання відповідачів є Російська Федерація, чим чинять йому перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні власністю. У зв`язку з цим позивач змушений звернутися до суду і просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вищевказаному будинку.
Ухвалою суду від 20.04.2021 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, де також не заперечує проти заочного розгляду справи. Від відповідачів відзиву на позов, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надходило.
За таких обставин, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи за відсутності учасників справи та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку, посвідченого 11.12.2004 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенком Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3073, а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Згідно з довідкою виконавчого комітету Михайлівської сільської ради та актом обстеження матеріально-побутових умов сім?ї від 17.03.2021 № 02-01-32/06 у вказаному будинку зареєстровані дружина позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , колишня дружина позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте фактично за вказаною адресою з 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А за ч. ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.
Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між власником житла або законом. Такий висновок зроблено Верховним Судом України у Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (розділ «усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК)»).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 16.11.2016 № 688/63/15-ц, порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні з ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у вказаному будинку з поважних причин, а також те, що між нею та позивачем була якась інша угода щодо порядку користування зазначеним приміщенням в ході розгляду справи не було встановлено.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 більше одного року у вказаному будинку не проживає без поважних причин, суд приходить до висновку, що вона втратила право на користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 , відповідно позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України).
Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Підстава, на якій місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєструвалося в будинку, у судовому порядку не оспорювалося, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах.
Таким чином, хоча неповнолітня дитина і може самостійно обирати місце свого проживання, однак, на думку суду, факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, оскільки дитина може проживати з одним з батьків у іншому місці, що, в свою чергу, не виключає можливості для дитини у майбутньому визначити своє місце проживання самостійно, відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України, отже, визнання неповнолітньої дочки власника будинку такою, що втратила право користування житловим приміщенням у цьому будинку, призведе до обмеження її особистих житлових прав.
Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).
Таким чином, суд вважає недоведеними вимоги позивача в частині визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 , отже, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, які починають відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Наталія Миколаївна Свідунович