КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2021 Справа №133/968/21

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі головуючого судді Пєтухової Н.О.

за участі секретаря судових засідань Гаврилюк О.Г.

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Глуховецької селищної об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на земельні ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

До Козятинського міськрайонного суду 01.04.2021 надійшов позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Глуховецької селищної об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на земельні ділянки.

Позивачі обґрунтовують свій позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько ОСОБА_3 . У встановлений законом строк вони прийняли спадщину, звернувшись із заявою про прийняття спадщини до Козятинської державної нотаріальної контори. Померлому батькові, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори, 14.02.1990 за реєстром №2-407, зареєстрованого Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 16.02.1990 за реєстровим №94, належав житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

12.11.2020 державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Сизонюк Т.В. позивачам було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний будинок по Ѕ частці за кожним.

Вищевказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0708 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та на земельній ділянці площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Після оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, позивачі вирішили продати та оформити на покупця належним чином договір купівлі-продажу. Однак виявилось, що земельна ділянка біля будинку оформлена не на померлого батька, а на зовсім іншу особу, яка не є і ніколи не була власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до архівної копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №975619, виданого 25 грудня 2009 року на земельну ділянку площею 0,0708 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:002:0254, що розташована в АДРЕСА_1 , власником земельної ділянки зазначена ОСОБА_4 .

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії №975620, виданого 25 грудня 2009 року на земельну ділянку площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:002:0255, що розташована в АДРЕСА_1 , власником земельної ділянки зазначена ОСОБА_4 .

Вказана земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_4 на підставі рішення 18 сесії 5 скликання Бродецької селищної ради від 26.11.2009.

Будинок належав на праві власності померлому батькові з 1990 року і земельна ділянка біля будинку, як вказують позивачі, повинна була б бути передана йому у власність. Оскільки, померлий батько був власником житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори 14 лютого 1990 року за реєстром №2-407, зареєстрованого Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 16 лютого 1990 року за реєстровим №94, то на даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками житлового будинку після оформлення спадкових прав. А тому вважають, що будучи власниками будинку, вони набули права власності на земельні ділянки, на яких він розташований.

У зв`язку з цим, як зазначають позивачі, вони вимушені звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 21.04.2021 відкрито провадження по справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21.07.2021 справу призначено до розгляду.

У судове засідання, призначене на 05.10.2021, сторони не з`явились. Представник позивачів у поданій до суду заяві просила провести розгляд справи без неї та позивачів, інтереси яких вона представляє, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Від відповідача завчасно надійшла заява про визнання вимог позову та розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Вирішуючи спір суд виходить з такого.

Судом встановлено наступне.

Згідно Свідоцтва про смерть, виданого Виконавчим комітетом Бродецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 27.09.2018 Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.11.2020, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Сизонюк Т.В., спадкоємцем майна ОСОБА_3 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка. Спадщина, на яку їй видано свідоцтво, складається з Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належить померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори 14 лютого 1990 року за реєстром №2-407, зареєстрованого Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 16 лютого 1990 року за реєстровим №94. (а.с.7).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.11.2020, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Сизонюк Т.В., спадкоємцем майна ОСОБА_3 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - дочка. Спадщина, на яку їй видано свідоцтво, складається з Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належить померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори 14 лютого 1990 року за реєстром №2-407, зареєстрованого Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 16 лютого 1990 року за реєстровим №94 (а.с. 9).

З Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №232298990 від 12.11.2020 та №232299909 від 12.11.2020 вбачається, що власниками житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у розмірі Ѕ частка (а.с.8, 10).

Згідно Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 (а.с. 11-15).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ №975620, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована АДРЕСА_2 , на підставі рішення 18 сесії 5 скликання Бродецької селищної ради від 26.11.2009 (а.с. 16).

Також ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0708 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована АДРЕСА_2 , на підставі рішення 18 сесії 5 скликання Бродецької селищної ради від 26.11.2009 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ №975619 (а.с. 17).

Згідно Витягу із технічної документації від 23.03.2021 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0255, розташованої: АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1000 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки 3046 грн. (а.с. 18).

Відповідно до Витягу із технічної документації від 23.03.2021 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0254, розташованої: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, площею 708 кв.м., нормативна грошова оцінка земельної ділянки 39 870 грн. (а.с. 19).

Також суду надано витяг з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації ОСОБА_1 , що підтверджує її реєстрацію у с. Вовчинець, Козятинського району, станом на 10.02.2017 дату формування витягу (а.с.21).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 14.01.2021, ОСОБА_2 зареєстрована у м. Біла Церква з 11.12.2019 (а.с. 24).

Ухвалою суду від 21.04.2021 із Козятинської державної нотаріальної контори витребувана Спадкова справа №56/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . У Спадковій справі містяться заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_1 від 01.03.2019, згідно яких вказано, що спадкоємцями майна померлого ОСОБА_3 за законом є: дочки ОСОБА_1 , яка зареєстрована у АДРЕСА_3 ; ОСОБА_6 , яка зареєстрована у АДРЕСА_3 , дружина померлого ОСОБА_7 , яка зареєстрована АДРЕСА_3 ; мати померлого ОСОБА_4 , яка зареєстрована у АДРЕСА_2 (а.с.56-57).

Згідно заяви ОСОБА_7 від 27.02.2019, вона відмовилася від прийняття спадщини (а.с.57).

Із заяви ОСОБА_4 від 01.03.2019 вбачається, що ОСОБА_4 відмовилася від належної їй частки у спадковому майні ОСОБА_3 (а.с. 58).

Відповідно до заяви від 07.08.2019, ОСОБА_2 прийняла спадщину ОСОБА_3 , яка складається з права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності САТ «Вовчинець», с. Вовчинеь, Козятинського району, Вінницької області, розміром 2,94 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.58).

Із заяви від 07.08.2019 вбачається, що ОСОБА_1 прийняла спадщину ОСОБА_3 , яка складається з права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності САТ «Вовчинець», с. Вовчинеь, Козятинського району, Вінницької області, розміром 2,94 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.59).

Згідно Свідоцтв про право на спадщину за законом від 07.08.2019 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали свідоцтво на спадщину, яка складається з права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом серії РН №976304, виданого Козятинською райдержадміністрацією 20 травня 2002 року громадянину України, члену САТ «Вовчинець», с. Вовчинець, Козятинського району Вінницької області. Свідоцтво про право на спадщину видано на Ѕ частку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 59-60).

У заявах від 12.11.2020 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказали, що крім них спадкоємцями майна ОСОБА_3 , яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 , є дружина померлого ОСОБА_7 та мати померлого ОСОБА_4 (а.с.60-61).

Згідно Свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.11.2020, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали свідоцтва на спадщину, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право на спадщину видано на Ѕ частку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 61-62).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, що видане Козятинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрально-Західного МРУ Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Серії НОМЕР_2 (а.с.81).

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №65660280 від 20.07.2021 сформованої приватним нотаріусом Свідерською О.В., інформація щодо видачі свідоцтва про право на спадщину майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 відсутня (а.с.82).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.1990, ОСОБА_3 , який проживає у смт. Бродецьке, Козятинського району, Вінницької області, успадкував майно ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , яке складається з цілого житлового будинку з прибудовою, розташованого з АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі свідоцтва про право приватної власності, виданого Бродецькою радою від 21.12.1989 (а.с.96)

ОСОБА_3 отримав у спадок ціле домоволодіння у АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадкування, виданого Козятинським Виконкомом від 14.02.1990, реєстр 2-407, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом (а.с.97).

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19)

Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція сформульована у висновках Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Відповідно до положень Книги 3 Право власності та інші речові права ЦК України встановлено таке.

Згідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Отже, однією з важливих обставин, згідно змісту вказаної статті, яку необхідно з`ясувати, є обсяг прав на земельну ділянку, що мав попередній землевласник.

Вказана норма також узгоджена зі ст. 120, 141 ЗК України, які визначають, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Також підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Як вказують позивачі, вони набули права власності на будинок, а отже до них переходить право власності на земельні ділянки, на якій він розташований. Також позивачі зазначають, що земельні ділянки мали б бути передані у власність їх батькові спадкодавцю, оскільки йому належав будинок; при цьому посилались на ст.30 ЗК УРСР у редакції 1991 року.

Відповідно до норм Земельного кодексу УРСР, у редакції від 25.10.1989, яка діяла на момент отримання ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину 14.02.1990, зазначено таке.

Згідно ст. 13 ЗК УРСР, земля в Українській РСР надається в користування:

- колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам;

- промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам;

- громадянам СРСР.

У випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, земля може надаватися в користування і іншим організаціям та особам.

Стаття 14 ЗК УРСР визначає, що земля надається в безстрокове або тимчасове користування.

Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку.

Земля, яку займають колгоспи, закріплюється за ними в безстрокове користування.

Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до десяти років. У разі виробничої необхідності ці строки можуть бути продовжені на період, що не перевищує відповідно строків короткострокового або довгострокового тимчасового користування.

Відповідно до ст. 16 ЗК УРСР, надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу.

Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

По окремих видах користування землею Радою Міністрів Української РСР може бути встановлений і триваліший строк довгострокового користування, але не більш як двадцять п`ять років.

За змістом ст. 20 ЗК УРСР, відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Отже, ЗК УРСР, який був чинним на час набуття ОСОБА_3 права власності на будинок, передбачав, що земельні ділянки надаються у користування, однак порядку передання їх у власність, що включає право володіння, користування та розпорядження, передбачено не було, та не було норми, яка встановлювала, що фізичні особи можуть набути таке право. Тобто, ОСОБА_3 не набув права власності на земельну ділянку (ділянки), на якій розташований будинок АДРЕСА_2 .

Так, як визначено ЗК УРСР, про що вказувалось вище, право користування земельною ділянкою посвідчувалось відповідними документами, в залежності від того, де розташована земельна ділянка у селі, селищі міського типу, місті тощо. Проте суду не було надано жодного доказу на підтвердження того, що у ОСОБА_3 було право користування вказаними земельними ділянками, засвідчене відповідно до вимог чинного на той час законодавства.

Виходячи із встановлених обставин справи, а саме що право на будинок було набуте у результаті спадкування, до правовідносин, що склались між сторонами також мають застосовуватись норми, що закріплені у Книзі 6 Спадкове право ЦК України.

За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Оскільки померлому ОСОБА_3 не належали земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_2 , площею 0,0708 з кадастровим номером :01:002:0254, та площею 0,1000 з кадастровим номером :01:002:0255, то вони не увійшли до складу спадщини, та не можуть переходити у власність позивачам.

Так, залишилось не доведеним, що ОСОБА_3 за життя мав право користування земельними ділянками, на які просять визнати право власності позивачі, та що у нього було право отримати їх у власність. Отже, зокрема, не доведено, що таке право є у позивачів.

Позивачами не доведено, що вони на законних підставах набули права власності на вказані земельні ділянки, і що є особи, які оспорюють таке право

Матеріали справи підтверджують, що власником таких земельних ділянок була ОСОБА_4 баба позивачів, мати померлого ОСОБА_3 . Доказів, які б спростовували правомірність набуття нею права власності на такі земельні ділянки суду не надано; також не надано доказів, які б вказували, що на такі ділянки мають право позивачі.

Суд бере до уваги також наступне.

Як було встановлено судом, земельна ділянка, площею 0,1000 з кадастровим номером :01:002:0255, власником якої вказана ОСОБА_4 , розташована у АДРЕСА_2 . Відомостей, що така земельна ділянка розташована під номером АДРЕСА_1 по вказаній вулиці, немає, а отже не доведено, що на такій ділянці повністю або часткого розташований будинок, право власності на який набули позивачі, що знаходиться у вказаному населеному пункті по АДРЕСА_1

Отже, позивачами не підтверджено наявність у них права власності, що набуте раніше на законних підставах. Передумови та матеріальні підстави для захисту права власності у судовому порядку, яким є, власне, право власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, та порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, відсутні.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1 та 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, підстав для задоволення позову не вбачається.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 263, 264-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Глуховецької селищної об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на земельні ділянки, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Наталя ПЄТУХОВА

Дата документу 05.10.2021