Справа № 216/581/18
Провадження № 2/216/2122/21
РІШЕННЯ

іменем України

15 вересня 2021 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,

представника позивача - адвоката Шемета І.О.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Лозицького О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що він перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 01.04.1978. 03.07.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір дарування домоволодіння з земельною ділянкою, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар домоволодіння, що розташоване за за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним. Майже одразу після набуття у власність вказаного майна, було розпочато капітальний ремонт, який продовжувався до кінця 2017 року. За цей час було здійснено: ремонт кровлі, заміна декількох вікон, капітальний ремонт майже у всіх кімнатах, здійснено заміну керамічної плитки, постелена нова підлога, влаштоване нове сантехнічне обладнання, проведено капітальний ремонт зовнішніх стін будинку, здійснено заміну елементів та комплектуючих системи опалення. Зазначені роботи були здійснені за рахунок спільних з ОСОБА_3 грошових коштів. У результаті проведених ремонтних робіт спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості. Згідно з висновком експерта ринкова вартість домоволодіння станом на 14.11.2017 складає 2027886,00 грн. Враховуючи вартість спірного майна до проведених поліпшень та після них розмір частки позивача, на його думку, вираховується наступним чином: (2027886,00 грн - 465026) : 2 = 781430,00 грн, що становить 0,38 частини загальної вартості домоволодіння. Таким чином, йому належить право власності на 1/3 частину домоволодіння та земельну ділянку. Однак, на теперішній час він дізнався, що на вказане майно в рамках виконавчого провадження було накладено арешт та в подальшому виставлено на реалізацію на електронних торгах. Позивач вважає, що оскільки 1/3 частина вищевказаного майна належить йому, то накладений арешт є незаконним. За таких обставин, позивач просив суд: визнати, що домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнавши за ним право власності на 1/3 частину домоволодіння та на 1/3 частину земельної ділянки; зняти арешт з домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним, кадастровий номер :08:296:0045, загальною площею 0,0821 га, накладений постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника, яка винесена 21 вересня 2017 року державним виконавцем Мігільовою Т.М.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Шемет І.О. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Лозицький О.П. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили.

Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_3 та представника третьої особи.

Вислухавши представника позивача та представника відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що в період шлюбу з позивачем ОСОБА_3 набула у власність домоволодіння та земельну ділянку під ним, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 03.07.2013 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а.с. 10-11, 12, 13).

Позивач вважає, що 1/3 частина вказаного домоволодіння та земельної ділянки належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя, з тих підстав, що він приймав матеріальну та фізичну участь у здійснені капітального ремонту будинку, зокрема: ремонту кровлі, заміні вікон, ремонту майже у всіх кімнатах, здійсненні заміни керамічної плитки, постеленні нової підлоги, влаштуванні нового сантехнічного обладнання, проведенні капітального ремонту зовнішніх стін будинку, здійсненні заміни елементів та комплектуючих систем опалення, внаслідок чого відбулося збільшення вартості майна з 335000,00 грн до 2027886,00 грн.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав звіт про оцінку майна ФОП ОСОБА_5 , відповідно до якого ринкова вартість домоволодіння станом на 14.11.2017 складає 2027886,00 грн, а також квитанції та накладні про придбання товарів (том 1 а.с. 23-31, 32-55).

Суд, не може погодитися з такою позицією позивача за таких обставин.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартостіє оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) 22 вересня 2020 року прийшла до висновку, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Разом з цим, суд з матеріалів справи встановив, що з наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат позивача, а й факт трудових затрат, коли він міг б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна.

Зокрема, наданий позивачем звіт про оцінку майна ФОП ОСОБА_5 (том 1 а.с. 23-31) визначає лише ринкову вартість домоволодіння станом на 14.11.2017, тобто зі спливом більш, ніж чотирьох років після його придбання ОСОБА_3 .

Квитанції та накладні про придбання товарів (том 1 а.с. 32-55), у даному випадку, суд вважає неналежними та недостатніми доказами участі позивача в матеріальних витратах на ремонт домоволодіння, оскільки вони або взагалі не містять в собі відомостей про особу, яка їх придбала, або навпаки містить відомості про таких покупців як ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , але яке відношення ці особи мають до обставин справи позивачем не обґрунтовано та жодних посилань у позовній заяві не наведено.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у переобладнання спірного житлового будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення ремонту спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідно до договору позики від 26.10.2013 (том 1 а.с. 91), ОСОБА_3 отримала позику ОСОБА_1 у розмірі 490000,00 грн, з кінцевим терміном виплати боргу до 26.04.2014.

Згідно з договором про внесення змін до Договору позики грошей від 25.04.2014 ( том 1 а.с. 90), «1.Позичальник отримала від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальникові гроші в сумі 690 000,00 гривень, з кінцевим терміном виплати боргу до 26.07.2014 року, тобто було продовжено термін дії Договору.

Відповідачка своєчасно не повернула суму позики, у зв`язку з чим рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.06.2016 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 193 286,57 гривень, з яких: сума основного боргу за договором позики - в розмірі 690 000,00 гривень; втрати від інфляції у розмірі - в розмірі 468 068,22 гривень; 3% річних від простроченої суми у розмірі - 35 218, 35 гривень.

З постанови державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мігільової Т.М. від 21.09.2017 (том 1 а.с. 19) вбачається, що в рамках виконавчого провадження №52521163 з виконання виконавчого листа №216/4063/15-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу, було постановлено накласти арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

З правової позиції ВСУ у справі № 6-3058цс16 вбачається, що згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як вбачається зі змісту заяв (том 1 а.с. 13,14) надавав своїй дружині ОСОБА_3 згоду на укладання договору позики та договору про внесення змін до договору позики.

Згідно з ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, суд приходить про те, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом та обравши такий спосіб захисту своїх прав, намагається уникнути відповідальності з повернення позики та виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.06.2016 про стягнення з ОСОБА_3 боргу в сумі 1193286,57 гривень.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також визнання за позивачем право власності на 1/3 частину домоволодіння та на 1/3 частину земельної ділянки не підлягають задоволенню.

Також, вимоги про зняття арешту з домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним є похідними від вищевказаних вимог, а тому, відповідно, також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 21, 57, 62, 65 СК України, ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 131, 136, 141, 258-259, 263, 265, 268, 274, 354-355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна - відмовити.

Заходи забезпечення позову у виді зупинення продажу арештованого майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним, кадастровий номер :08:296:0045, загальною площею 0,0821 га на електронних торгах ДП «Система електронних торгів арештованого майна», застосовані на підставі ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.02.2018 - скасувати.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

-позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: не відомий, місце проживання: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП не відомий, місце проживання: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП не відомий, місце проживання: АДРЕСА_2 .

-третя особа: Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Петра Калнишевського, буд. 5.

Повний текст рішення складено 30 вересня 2021 року

Суддя Р.О. Кузнецов