Справа № 135/90/21
Провадження № 22-ц/801/1797/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 рокуСправа № 135/90/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Стадника І. М., Якименко М. М.,

за участю секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року та апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури на додаткове рішення цього суду від 16 липня 2021 року, ухвалені у цій справі в м. Ладижині суддею цього суду Корнієнко О. М.,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі ГУ НП у Вінницькій області), Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, мотивуючи його тим, що 25 грудня 2015 року о 22 год. 00 хв. він був затриманий працівниками поліції в с. Нова Ободівка Тростянецького району Вінницької області за начебто незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчинені особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України. Після проведення слідчих дій його відпустили. 26 грудня 2015 року по даному факту внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000435 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, на підставі ухвали слідчого судді 04 березня 2016 року о 9 год. 00 хв. він був затриманий. Ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 04 березня 2016 року у справі № 147/321/16-к до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Вінницькій установі виконання покарань УДПтС України у Вінницькій області № 1. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 26 квітня 2016 року у справі № 147/474/16-к змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт з використанням електронних засобів контролю, який неодноразово продовжувався.

Вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за новим вироком не відбутої частини покарання за вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 19 травня 2011 року призначено остаточне покарання у виді чотирьох років чотирьох місяців позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року скасовано в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства. Кримінальне провадження повернуто до Тростянецького районного суду Вінницької області для призначення нового судового розгляду.

Вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 травня 2018 року у справі № 147/474/16-к ухвалено визнати його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 травня 2018 року залишено без змін.

Отже, протягом 2 років 9 місяців 10 днів він незаконно перебував під слідством та судом, а серед них, 54 дні перебував під вартою.

Позивач зазначає, що до затримання він займався особистим кустарно-ремісничим промислом в сільському господарстві, побутовим обслуговуванням населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці та отримував доходи не менше середньої заробітної плати у Вінницькій області, чим забезпечував потреби сім`ї.

За таких обставин, оскільки як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги на позивача має розповсюджуватися середня місячна заробітна плата, визначена законодавством, яка виходячи із загальновідомих та загальнодоступних відомостей офіційних даних Держстату України по середній заробітній платі у Вінницькій області складала 3406, 92 грн, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на його користь завдану матеріальну шкоду (втрачений заробіток, грошове забезпечення) в сумі 113450, 44 грн та, як наслідок, інфляційні витрати в розмірі 40649, 14 грн.

Крім того, позивач зазначив, що протиправними діями по відношенню до нього держава Україна в особі відповідачів по справі спричинила йому душевні страждання, зокрема він був незаконно затриманий; утримувався під вартою, внаслідок чого був ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на його життя; був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було застосовано домашній арешт; позбавлений роботи та можливості заробляти на життя, утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Пославшись на викладене та на те, що після закриття кримінального провадження для позивача продовжували існувати негативні наслідки, враховуючи характер і обсяг страждань, яких він зазнав, можливість відновлення немайнових втрат та їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 500 000 грн, яка була заподіяна йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного засудження.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 250 000 гривень грошової компенсації моральної шкоди, в задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 липня 2021 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5733 грн в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, в задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням від 17 червня 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди та інфляційних витрат, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути на його користь спричинену матеріальну шкоду (втрачений заробіток) в розмірі 113450, 44 грн та інфляційні витрати в розмірі 40649,14 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням від 17 червня 2021 року в частині позовних вимог, які задоволено, Вінницька обласна прокуратура та ДКСУ, посилаючись на неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційних скаргах просять оскаржуване рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Не погодившись з ухваленим додатковим рішенням від 16 липня 2021 року Вінницька обласна прокуратура в апеляційній скарзі просить оскаржуване додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, в повному обсязі.

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції від 17 червня 2021 року, у якому фактично наведено обґрунтування незгоди з цим рішенням та додатковим рішенням від 16 липня 2021 року, а не заперечення проти вимог апеляційної скарги.

За приписами ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково

Учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (ч. 1 ст. 360 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 178 ЦПК України визначено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Наведеними вище вимогами цивільного процесуального закону не передбачено можливості учасника справи оскаржувати судове рішення шляхом подання відзиву на апеляційну скаргу, отже відзив ГУ НП у Вінницькій області в частині незгоди з рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року та з додатковим рішенням цього суду від 16 липня 2021 року апеляційним судом не розглядається.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 17 червня 2021 року та додаткового рішення від 16 липня 2021 року в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вказані судові рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу огляду місця події від 25 грудня 2015 року ОСОБА_1 в цей день о 22 год. 00 хв. був затриманий працівниками поліції в с. Нова Ободівка Тростянецького району Вінницької області та в ході проведення огляду місця події було проведено його обшук, підставою якого було повідомлення по телефону «102» до Тростянецького ВП ГУНП у Вінницькій області про те, що невідома особа здійснила постріл із пневматичної зброї в чоловіка заявниці (а. с. 9).

З копії витягу з кримінального провадження видно, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000435 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, за фактом виявлення та вилучення в ОСОБА_1 паперового згортку із речовиною, схожою на наркотичну (а. с. 10).

29 січня 2016 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, що підтверджується, зокрема, мотивувальною частиною ухвали слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 26 лютого 2016 року у справі № 147/320/16-к, винесеній у кримінальному провадженні № 0000435 від 26 грудня 2015 року (а. с. 11-12). Вказаною ухвалою було надано дозвіл на затримання ОСОБА_1 з метою його приводу для розгляду клопотання про тримання під вартою.

04 березня 2016 року ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів. Строк тримання під вартою рахувати з 04 березня 2016 року по 02 травня 2016 року (а. с. 13-14).

26 квітня 2016 року ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області запобіжний захід щодо ОСОБА_1 тримання під вартою змінено на тримання його під домашнім арештом з використанням електронних засобів контролю, на строк 60 днів, до 24 червня 2016 року (а. с. 15-16).

Вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за новим вироком не відбутої частини покарання за вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 19 травня 2011 року призначено остаточне покарання у виді чотирьох років чотирьох місяців позбавлення волі (а. с. 17-23).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 07листопада 2016 року по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, скасовано в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства. Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 309 КК України повернуто до Тростянецького районного суду Вінницької області для призначення нового судового розгляду (а. с. 24-27).

Вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 травня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року, у справі № 147/474/16-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (а. с. 29-37).

Касаційна скарга у справі №141/474/16-к по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 309 КК України не подавалась, що вбачається із повідомлення № 01.35/223/2019, наданого 04 жовтня 2019 року Ладижинським міським судом Вінницької області (а. с. 39).

В судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_2 пояснила, що більше 10 років проживає однією сім?єю із ОСОБА_1 та в них є 5 дітей. Чоловік і раніше і зараз працює неофіційно. В 2015 році її чоловік заробляв кошти від того, що допомагав людям рубати дрова, заготовляти сіно, ремонтував сільськогосподарський інвентар, перемотував двигуни, тощо. Під час кримінального провадження він дуже хвилювався, коли обрали йому запобіжний захід тримання під вартою. Вона возила йому передачі в слідчий ізолятор, возила медикаменти та заспокійливі. Село в якому вони живуть мале, люди про все знають. Після виправдання ставлення оточуючих, сусідів та знайомих змінилось на краще. Їх сім`я зазнала значних втрат через розгляд справи, зокрема на транспорт, возили свідків. Чоловік отримував до взяття під варту біля 3000 грн. на місяць.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 130 КПК України встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 вказаного Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Отже, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Такі висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду в постанові від 17 січня 2020 року по справі № 366/2027/18, яка підлягає врахуванню по даній справі.

Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2021 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 6000 грн. на місяць.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За таких обставин, враховуючи час перебування позивача під слідством та судом, обсяг моральної шкоди, завданої внаслідок такого перебування та в результаті ухвалення судом виправдувального вироку за недоведеністю, що в діянні ОСОБА_1 є склад кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду необхідно визначити в сумі 250000 грн.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди (втрачений заробіток) та інфляційних витрат, оскільки на час затримання та застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою він не працював, від роботи (посади) не відсторонявся, а після заміни запобіжного заходу, він і надалі міг займатись власним господарством, ремонтувати техніку вдома, тобто частково займатись тією діяльністю, якою, згідно позовної заяви, займався раніше.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 522/19221/17.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав для стягнення на його користь спричиненої матеріальної шкоди (втрачений заробіток) в розмірі 113450, 44 грн та інфляційних витрат в розмірі 40649,14 грн, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не містять посилань на такі порушення, які призвели до постановлення помилкового рішення та зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак на правильність висновків суду не впливають.

Оцінивши доводи апеляційної скарги ДКСУ про те, що Державна казначейська служба не може представляти державу у подібних справах, оскільки спір по суті заявлених позовних вимог не пов`язаний з виконанням рішення суду, апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Статтею 1176 ЦК України передбачено відшкодування саме державою шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, отже відшкодування шкоди повинно здійснюватися державою за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Вирішуючи питання про можливість стягнення коштів за відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно враховувати, що така шкода компенсується державою за рахунок коштів державного бюджету. Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження 12-110гс18.

Отже, органом державної влади, який уповноважений представляти державу у правовідносинах з відшкодування державою шкоди, завданої її органом, є Державна казначейська служба України (її територіальне управління).

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги заявленого до неналежного відповідача, оскільки Державна казначейська служба України, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, зобов`язане списати визначену судом суму моральної шкоди з відповідного казначейського рахунку, та не несе відповідальність за незаконне притягнення особи до кримінальної відповідальності, а така відповідальність, відповідно до положень ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» покладена саме на державу.

Крім того, апеляційний вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури про недоведеність позивачем заподіяної йому моральної шкоди, оскільки саме у випадку незаконного засудження та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи по суті заявлених вимог, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою незалежно від вини посадових осіб цих органів.

Всі інші доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури щодо скасування додаткового рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 липня 2021 року не містять клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, посилання на недоведеність розміру таких витрат або на неспівмірність розміру витрат, пов`язаних з розглядом справи, визначених судом першої інстанції, тому апеляційним судом відхиляються як необґрунтовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків місцевого суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваних рішень, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 16 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : І. М. Стадник

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 19 жовтня 2021 року.