ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 623/2460/20

провадження № 22ц/818/3477/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 серпня 2020 року в складі судді Винниченка П.П.

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що він надає відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житловому фонді територіальної громади м. Ізюм Харківської області. На ОСОБА_1 відкритий абонентський рахунок № НОМЕР_1 для оплати послуг. Разом з ОСОБА_1 мешкають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Вказав, що відповідачі отримують послуги з централізованого опалення, однак в порушення чинного законодавства не сплачують їхню вартість.

Станом на квітень 2020 року у відповідачів утворилась заборгованість у розмірі 14 664,16 грн (за період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року).

Просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь заборгованість за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 14 664,16 грн та сплачений судовий збір по 525,50 грн з кожного.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 серпня 2020 року позовну заяву Ізюмського комунального підприємства теплових мереж задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року в сумі 14 664,16 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж судовий збір з кожного по 525,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року в сумі 14 664,16 грн та судового збору в сумі 525,50 грн з неї.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що власницею квартири АДРЕСА_1 , є лише її мати ОСОБА_1 , на ім`я якої відкрито абонентський рахунок, і саме з неї має бути утримано кошти за надані послуги з централізованого теплопостачання. Вона не є співвласницею квартири, не укладала будь-яких договорів та протягом тривалого часу в зазначеній квартирі не проживала. Факт надання їй комунальних послуг не доведено. Просила врахувати подані разом з апеляційною скаргою докази, оскільки не отримувала копію позовної заяви, що направлена їй за місцем реєстрації, де вона не мешкає.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення , рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тому з неї та з інших відповідачів солідарно підлягає стягненню заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням 48 сесії Ізюмської міської ради 6 скликання від 31 травня 2013 року № 1864 Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж визначено виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання (а. с. 6).

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 21 липня 2020 року (а. с. 14-17).

На ОСОБА_1 відкрито абонентський рахунок № НОМЕР_1 для оплати послуг.

З розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги постачання теплової енергії (теплопостачання) вбачається, що заборгованість за рахунком № НОМЕР_1 за послуги теплопостачання за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року становить 14 664,16 грн (а. с. 4).

У листопаді 2019 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області видано судовий наказ про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж заборгованості за надані послуги з теплопостачання в сумі 14 664,16 грн та судовий збір по 48,02 грн з кожного, який ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03 квітня 2020 року за заявою ОСОБА_4 скасовано (а. с. 8).

З наданих ОСОБА_4 до апеляційної скарги доказів, а саме копії договору купівлі-продажу від 09 грудня 2004 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 травня 2005 року вбачається, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 (а. с. 57-59).

Місце проживання ОСОБА_4 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 24 вересня 2005 року по 19 жовтня 2020 року, що підтверджується копіями будинкової книги та її паспорту (а. с. 60-73).

За змістом статей 150, 156, 162 ЖК УРСР власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах з утримання будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Стаття 543 ЦК України передбачає, що в разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсягу як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач (індивідуальний споживач) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Абзацом 8 пункту 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормальної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Частинами 1, 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Як встановлено судом, місце проживання ОСОБА_4 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 24 вересня 2005 року, та, зокрема, у період, зазначений у позовній заяві, а саме: з жовтня 2018 року по вересень 2019 року. Відповідачка знята з реєстрації за вказаною адресою 19 жовтня 2020 року, тобто вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Послуги з опалення квартири забезпечують утримання житла в належному стані, тож ОСОБА_4 в спірний період була споживачем житлово-комунальних послуг, які надавались їй за зареєстрованим місцем проживання.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_4 не спростувала. Доказів не проживання у квартирі за місцем реєстрації у період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року не надала, як не надала і доказів того, що у зазначений період послуги, що надає позивач, нею не споживались.

При цьому, навіть проживання в іншому місці не звільняє відповідачку від обов`язку оплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено її реєстрацію у зазначеній вище квартирі, а отже вона є користувачем наданих послуг.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2019 року у справі № 335/479/17, провадження № 61-22435св18.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 має солідарний із власницею житла ОСОБА_1 обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг, кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, її посилання на те, що заборгованість має бути стягнута лише з власниці квартири, а не з неї, є необґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 серпня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року.