ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/929/21
Провадження № 22-ц/4820/1505/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Журбіцкий В. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 липня 2021 року (суддя Павлова А.С.) у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

В червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Волочиського районного суду Хмельницької області з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовної заяви вказала, що 06.02.2019 біля 09.20 год. в с. Користова Волочиського району Хмельницької області вона, перебуваючи в рейсовому автобусі БАЗ-А 079.23 д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ФОП ОСОБА_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який знаходився в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , що направлявся з м. Волочиськ - м. Хмельницький, не втримавши рівновагу через різкі маневрування водія та нещільно замкнені двері автобуса випала на дорогу. В результаті ДТП їй були спричиненні тілесні ушкодження середньої тяжкості. За вказаним фактом СВ Волочиського ВП Городоцького ВП ГУНП в Хмельницькій області проводилось досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000047 від 06.02.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 1 ст. 286 КК України, в якому їй було надано процесуальний статус потерпілої сторони. Внаслідок отриманих травм ОСОБА_1 проходила довготривале лікування вартість якого становить 27095 грн. 38 коп. та їй встановлено ІІІ групу інвалідності. Крім того, позивачу було завдано моральну шкоду, яка супроводжується фізичним болем тривалого характеру. Психічний стан також змінився, її охоплює страх, коли поруч проїжджає автобус. Щоденна тривога та нервозність призвели до ослаблення організму в цілому. Зазначила, що цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки автобуса БАЗ-А 079.23 д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ТДВ «СТДВ «Глобус», набувачем всіх прав та обов`язків якого в подальшому стало ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі ПАТ «СК «УСК»).

У зв`язку з наведеним, позивач просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в сумі 200000 грн., а з ПрАТ «СК «УСК» витрати на лікування в сумі 27095,38 грн., шкоду пов`язану зі стійкою втратою працездатності в сумі 50076,00 грн. та моральну шкоду в сумі 1354,76 грн.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 18 645 грн. 24 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 витрати на лікування в сумі 27018 грн. 41 коп., моральну шкоду в сумі 1354 грн. 76 коп. та страхове відшкодування за одержану пасажиром травму при встановленні інвалідності ІІІ групи в сумі 50076 грн., а всього 78449 грн. 17 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.

В апеляційній скарзі приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «СК «УСГ» відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

Вважає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, винесене за неповного встановлення обставин, які мають значення для справи, а обставини, які суд вважає встановленими є неправильними.

Зазначає, що ФОП ОСОБА_2 уклав із ПАТ «СК «УСГ» договір страхування, тому позовні вимоги мають бути заявлені у порядку вказаного договору страхування та постанови, а не у порядку Полісу №АК/81499660 та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Звертає увагу, що без надання ОСОБА_1 оригіналу проїзного талону/ квитка із текстом: «Обов`язкове страхування від нещасних випадків на транспорті», ТДВ СТДВ «Глобус» неможливо встановити чи була позивачка взагалі застрахована у ПАТ «СК «УСГ»

Вказує, що згідно постанови про закриття кримінального провадження від 23 вересня 2020 року ОСОБА_1 порушила Правила дорожнього руху України.

Посилається на те, що оскільки випадок трапився через неправомірні та навмисні дії ОСОБА_1 , то страхова сума при цьому не виплачується.

Зазначає, що ОСОБА_1 не надала до ПАТ «СК «УСГ» заяви про виплату страхового відшкодування, а також жодного документу відповідно до переліку, який визначений ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Звертає увагу, що ОСОБА_1 додала до позовної заяви копії чеків неналежної якості, не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що всі придбані медичні препарати їй призначались, тобто фіскальні чеки не підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без зміни, апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, так як доводи, викладені в ній, не підтверджуються належними і допустимими доказами, є надуманими, необґрунтованими та суперечать обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без зміни, апеляційну скаргу без задоволення, оскільки воно є законним та обґрунтованим, ухвалене з правильним застосуванням норм процесуального права, а апеляційна скарга висновків суду не спростовує.

В судове засідання сторони не з`явились, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином.

У відповідності до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснювалось.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, відзивами на неї, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, 06.02.2019 біля 09.20 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 1963 року народження, жителька м. Волочиськ, перебуваючи в рейсовому автобусі БАЗ-А 079.23 д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який знаходився в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , з сполученням м. Волочиськ - м. Хмельницький, рухаючись в напрямку м. Хмельницький, на нерівній ділянці дороги, не втратила рівновагу та випадково відкривши вхідні двері, випала з автобуса. В результаті падіння ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому гомілки правої ноги зі зміщенням та вивиху лівої ноги зі зміщенням, госпіталізована в травматологічне відділення Волочиської ЦРЛ.

За вказаним фактом 06 лютого 2019 року СВ Волочиського ВП Городоцького ВП ГУНП в Хмельницькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000047 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Згідно постанови слідчого СВ Волочиського ВнП Городоцького ВП ГУНП в Хмельницькій області від 23.09.2020, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000047 від 06.02.2019 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України (а.с. 24-34).

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 31 від 28.03.2019 у ОСОБА_1 виявлено тілесні ушкодження у вигляді розриву лівого ключично-акроміального з`єднання та стернального кінця лівої ключиці, відривного перелому великого горбика лівої плечової кістки, закритого косого перелому лівої стегнової кістки, латерального вивиху правого гомілково-ступневого суглобу з переломом латеральної та медіальної кісточок великогомілкової кістки, саден обох кистей. Дані тілесні ушкодження середньої тяжкості, вони могли виникнути одномоментно, можливо і внаслідок випадіння потерпілої з автобуса, який рухався. В описовій частині експертизи міститься посилання на проходження ОСОБА_1 лікування та призначень лікарів (а.с.121-123).

Після перенесеної політравми, ОСОБА_1 з 10.12.2019 було встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01.01.2023, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0052176, копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 , копією довідки Волочиської ЦРЛ № 190 від 15.02.2019, копією листа КНП «Волочиська багатопрофільна лікарня» від 09.04.2021 № 316, копією індивідуальної програми реабілітації інваліда № 1585 (а.с. 10-12, 47-48).

Фіскальними чекам та товарним чеком на придбання медикаментів, засобів медичного призначення, оригінали яких наявні в матеріалах справи, доводиться, що ОСОБА_1 витратила на лікування 27018,41 грн. (а.с. 13-22, 125-130).

Судом встановлено, що обрахунки позивача містять помилки, тому заявлена нею сума 27095,38 коп. не доведена в повній мірі і підлягає зменшенню. Також суд звертає увагу на те, що до витрат на лікування необґрунтовано включено 100 грн. по чеку ТОВ «СВК фарм» аптека № 4 № 219590 від 04.02.2019. Дана покупка мала місце до настання дорожньо-транспортної пригоди, тому суд вказану суму виключає.

Зазначені витрати на суму 27018,41 грн. та необхідність їх здійснення підтверджені документально: випискою з медичної карти стаціонарного хворого для МСЕК від 11.12.2020, довідкою КНП «Волочиська багатопрофільна лікарня» від 22.07.2021 № 622, листком лікарських призначень хворого ОСОБА_1 , фіскальними чеками та товарним чеком (а.с.11,12, 116-121, 125-130).

З копії листа від 16.02.2021 слідує, що ОСОБА_1 зверталась до ФОП ОСОБА_2 , як до власника джерела підвищеної небезпеки, з проханням оплатити їй вартість лікування (а.с. 35-36).

23.02.2021 ФОП ОСОБА_2 надав відповідь, якою фактично відмовив потерпілій, повідомивши про направлення її листа та інших документів страховику (а.с. 90).

Крім того, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автобуса БАЗ А079.23, д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована ТДВ «СТДВ «Глобус», набувачем всіх прав та обов`язків якого з 19.12.2019 є ПАТ «СК «УСГ». Вказане підтверджується копією полісу № АК8149660, витягом з сайту Перевірки чинності полісу внутрішнього страхування (https://policy-web.mtsbu.ua/) та копією листа № 03/2072 від 23.03.2020 (а.с. 8, 42, 44, 49).

16.01.2020 ОСОБА_1 зверталась до страхової компанії із заявою про виплату їй страхового відшкодування внаслідок ДТП, яка мала місце 06.02.2019, однак ПАТ «СК «УСГ» повідомила заявника (її представника), що у зв`язку із ненадходженням витребуваних страховиком документів не має підстав для прийняття рішення про страхову виплату. Вказане підтверджується копією адвокатського запиту № 4 від 14.02.2020, копією листа ОСОБА_1 від 12.03.2020, копіями листів ПАТ «СК УСГ» № 03/1439 від 27.02.2020, № 03/2072 від 23.03.2020, № 03/1423 від 22.02.2021 (а.с. 37-38, 40-43, 46).

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування за шкоду, заподіяну життю потерпілого внаслідок ДТП, у розмірі понесених позивачем витрат, що підтверджені належними та допустимими доказами. Враховуючи, що під час ДТП з боку позивача мала місце груба необережність під час руху в автобусі, що призвело до негативних наслідків, суд вважав за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної шкоди.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, п. 8, 1 даної статті визначається, що способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до ст. 26 вищезазначеного Закону, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки передбачено статтею 1187 ЦК України, згідно частини першої якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Однак, відповідачем не надано суду жодних доказів, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Таким чином, за загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця такого джерела.

Установлено, що на момент ДТП цивільно правова відповідальність власника автобуса БАЗ А 079.23, д.н.з. НОМЕР_1 згідно полісу №АК 8149660 була застрахована ТДВ «СТДВ «Глобус», правонаступником всіх прав та обов`язків з 19.12.2019 року є ПАТ «СК «УСГ».

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого та шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Такий правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

За змістом статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а також - незалежно від вини заподіювача шкоди, якщо її завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Установлено, що ОСОБА_1 в результаті ДТП зазнала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у зв`язку з якими вона отримала третю групу інвалідності та тривалий час перебувала на лікуванні. Вказане ушкодження здоров`я безумовно потягнуло за собою заподіяння потерпілому моральної шкоди, яка полягає в порушенні її звичного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, у фізичному болю та стражданнях, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Також, згідно до ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Згідно ч. 1 ст.81, ч.1 ст.89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи дане рішення суд вірно врахував, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 не була застрахована у ПАТ «СК «УСГ» відповідно до договору обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті НВО-2301-18-0000005 від 15 вересня 2018 року є необґрунтованими.

В свою чергу, п.6 ст.7 Закону України «Про страхування» передбачено, що одним із видів обов`язкового страхування в Україні є особисте страхування від нещасних випадків на транспорті.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування від нещасних випадків на транспорті є Положення «Про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», затверджене Постановою Кабміну від 14 серпня 1996 року №959.

Обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті поширюється на пасажирів залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного і електротранспорту, крім внутрішнього міського, під час поїздки або перебування на вокзалі, в порту, на станції, пристані.

Застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки. Страховими випадками є, зокрема, тимчасова втрата застрахованою особою працездатності внаслідок нещасного випадку на транспорті.

В свою чергу порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами перевізника визначено в Правилах надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (далі - Правила). Ці правила є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними само зайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Пунктами 48 та 145 зазначених Правил визначено, що під час здійснення регулярних перевезень пасажирський автомобільний перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку страхування пасажирів, зобов`язаний здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, які згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд, забезпечувати попередній та поточний продаж квитків, а також здійснювати обов`язкове особисте страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті.

Тобто, відповідно до вимог законодавства саме на перевізника покладений обов`язок забезпечувати та здійснювати страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті.

Положення наведених нормативних актів дають підстави для висновку, що застраховані пасажири (з квитками чи без них) можуть претендувати на відшкодування у страховій компанії, і виплата страхового відшкодування має здійснюватися відповідно до Закону України «Про страхування», а не Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у статті 32 якого чітко визначено, що відповідно до цього закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну життю та здоров`ю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування».

Із приписів пунктів 2,3 Положення «Про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті» слідує, що пасажири вважаються застрахованими з моменту оголошення посадки в автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки.

Страховий платіж за обов`язковим особистим страхуванням

від нещасних випадків на транспорті, відповідно до п. 3 вказаного положення, утримується з пасажира перевізником, який діє від імені страховика за винагороду на підставі договору доручення на лініях залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного та електротранспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим у розмірі до 1,5 відсотка вартості проїзду, на маршрутах приміського сполучення - до 3 відсотків вартості проїзду. Кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватися на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка. Документом, що підтверджує страхування пасажирів під час здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, є квиток. У страховому полісі зазначається: вид обов`язкового страхування; найменування, адреса, телефон страховика; розміри страхового платежу та страхової суми.

Жодних доказів про те, що на момент ДТП ОСОБА_1 була застрахована у відповідності до п.6 ст.7 Закону України «Про страхування» страховиком суду надано не було.

Як встановлено судом, водій ОСОБА_3 , який був за кермом рейсового автобуса БАЗ-А 079.23, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював перевезення пасажирів, які мають бути застрахованими від нещасних випадків на транспорті.

Більш того, між потерпілою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (у якого ОСОБА_3 перебував на посаді водія) виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП. При цьому, між ОСОБА_2 та приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом «Про ОСЦПВВНТЗ» порядку.

Таким чином, місцевий суд дійшов правильного переконання про необхідність стягнення із приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» матеріальної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_1 , застосовуючи норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Доводи ПАТ «СК «УСГ» стосовно ненадання позивачем страховику заяви про виплату страхового відшкодування та оригіналів необхідних документів, як підстави для відмови у позові є необґрунтованими.

Із аналізу ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можна зробити висновок, що перелік підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

В Законі не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування. Особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи безпосередньо до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року, справа № 465/4287/15 зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст.13 ЦПК, розглядав вказану справу виключно в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Із матеріалів справи вбачається, що під час судових розглядів представник приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» не реалізував надане йому законом право на подання до суду доказів та доведення своєї позиції, адже не надав суду доказів, які б підтверджували ті обставини, на які він посилається. При розгляді справи місцевий суд виходив із тих доказів, що були в його розпорядженні.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні. Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, місцевий суд дійшов правильного переконання про необхідність стягнення

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2021 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк