КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/3302/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва», третя особа - ОСОБА_2 про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

В Дарницький районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» (далі - ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва», ДП МОУ «КУМіБ», підприємство, відповідач, апелянт) про стягнення заборгованості із заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації за неповний розрахунок на момент звільнення.

На обґрунтування доводів позовної заяви ОСОБА_1 посилався на те, що з лютого 2019 року по жовтень 2019 року він обіймав посаду юрисконсульта ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва», а з 02 жовтня 2019 року його було переведено на посаду начальника юридичного відділу.

Ним, 18 березня 2020 року було подано заяву № 148 про надання основної та додаткової щорічної відпустки у кількості 31 календарний день з 23 березня 2020 року по 23 квітня 2020 року, у якій він також просив виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу, що гарантовано колективним договором. Однак, матеріальна допомога у встановлений строк виплачена не була.

В подальшому, 28 квітня 2020 року його було звільнено з посади начальника юридичного відділу на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Однак, у порушення приписів ст. 116 КЗпП, у день звільнення підприємством не були виплачені у повному обсязі всі належні йому при звільненні суми.

На підставі викладеного, та з урахуванням заяви про зміну предмету позову, ОСОБА_1 , просив суд стягнути з ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» на його користь матеріальну допомогу у розмірі посадового окладу, середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку на день звільнення по день фактичного проведення такого розрахунку або по день винесення кінцевого рішення суду, а також понесені витрати на правову допомогу та інші судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 14 085 грн.

Стягнуто з ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 167 756 грн. 92 коп.

Стягнуто з ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» на користь держави судовий збір в сумі 1 818 грн. 42 коп.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року стягнуто з ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись із рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року та з додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року, ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» оскаржило їх в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішень суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» посилалось на те, що суд першої інстанції. задовольняючи вимоги позовної заяви щодо стягнення з ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» суми матеріальної допомоги не врахував того, що у відповідача відсутнє зобов`язання перед позивачем щодо стягнення з підприємства матеріальної допомоги. оскільки, цьому повинно передувати питання нарахування вказаної суми.

Також, апелянт зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою клопотання відповідача про зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечив посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін, так як вважає їх законними та обґрунтованими.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, представник ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» - адвокат Гошко В.І.апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав викладених в ній.

Позивач ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, із залишенням без змін рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 рокута зміною додаткового рішенняДарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято на посаду юрисконсульта ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» з 18 лютого 2019 року з оплатою праці згідно штатного розпису, що підтверджується наказом № 30 від 15 лютого 2019 року ( том 1 а. с. 150).

В подальшому, 02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 переведений на посаду начальника юридичного відділу, наказ № 183 від 01 жовтня 2019 року ( том 1 а. с. 10, 143).

Також встановлено, що 18 березня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву до тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП МОУ «КУМіБ» про надання йому основної та додаткової щорічної відпустки терміном 31 календарний день з 23 березня 2020 року по 23 квітня 2020 року. Просив виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (том 1 а. с. 12).

Наказом № 71 від 18 березня 2020 року ОСОБА_1 надано відпустку за період роботи 2019 - 2020 року, терміном 24 календарних дні та додаткову відпустку на 7 календарних днів за особливий характер праці, згідно колективного договору з 23 березня 2020 року по 23 квітня 2020 року (том 1 а. с. 146).

Згідно з наказом № 87, ОСОБА_1 28 квітня 2020 року звільнено з роботи за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (том 1 а. с. 151).

Як вбачається з інформаційної довідки від 22 вересня 2020 року, за підписом В.о. директора ДП МОУ «КУМіБ», з ОСОБА_1 остаточний розрахунок здійснено 29 липня 2020 року (том 1 а. с. 116).

Відповідно до штатного розкладу ДП МОЮ «КУМіБ», з січня 2020 року, посадовий оклад начальника юридичного відділу становив 14 085 грн. (том 1 а. с. 157).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що йому не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення перед його відпусткою, а також не було її виплачено і після звільнення.

Відповідач, у своїх запереченнях на позов та в апеляційній скарзі, стверджував про те, що вказана виплата не є обов`язковою та може виплачуватися у разі наявності коштів на підприємстві.

Колегія суддів не погоджується з таким твердженням апелянта з огляду на наступне.

Відповідно до п. 7.5 Колективного договору ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва», укладеного між адміністрацією підприємства та трудовим колективом на 2017 - 2018 роки, сторона власника зобов`язується надавати одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу при наданні щорічної відпустки.

Статтею 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що, колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

У ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» вказано, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді. Після закінчення строку дії, колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що роботодавець при наданні щорічної відпустки позивачу, зобов`язаний був сплатити останньому матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу у сумі 14 085 грн.

Однак, вказане не підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося представником відповідача, що вказані виплати не було виплачено ні при наданні відпустки, ні при звільненні.

За таких обставин, висновок Дарницького районного суду міста Києва щодо стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення ґрунтується на вимогах закону.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що заходи, встановлені ст. 117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Сама по собі відсутність грошових коштів у роботодавця не свідчить про відсутність вини підприємства у невиплаті заробітної плати та не виключає його відповідальності.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 не було виплачено при звільненні належну до виплати матеріальну допомогу на оздоровлення, а тому вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню.

Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі - Постанова).

Відповідно до абзацу третього пункту 2 розділу ІІ Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу затримки розрахунку при звільненні проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу ІV Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

У останньому абзаці пункту 4 Постанови вказано, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (в т.ч. щорічної і додаткової відпусток).

Згідно табелю обліку робочого часу, в березні місяці 2020 року позивачу було надано 9 днів чергової відпустки, за які нараховано 5 050,89 грн. (том 1 а. с. 199, 200, 195, 196).

Таким чином, для розрахунку середньомісячної заробітної плати необхідно взяти нарахування за лютий 2020 року в сумі 29 578,50 грн. та березень в сумі 14 084,14 грн. (19 135,03 - 5 050,89), всього 43 662,64 грн. та розділити на 38 днів роботи згідно наданих табелів (21 день лютий та 17 днів березень). Отже, середньоденний заробіток позивача становить 1 149,02 грн.

Період затримки виплати заробітної плати позивача обраховується, починаючи з 29 квітня 2020 року, наступного дня після його звільнення із займаної посади, по 26 листопада 2020 року, по день ухвалення рішення у справі, і становить 146 робочих днів.

Тому, середній заробіток позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні складає 1 149,02 грн. х 146 роб. днів = 167 756,92 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає висновок Дарницького районного суду міста Києва про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 14 085 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 167 756,92 грн. є правильним, гр0унтується на вимогах закону та підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Щодо апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1 - 6 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат,позивачем надано опис наданих послуг від 10 жовтня 2020 року, Акт преймання-передачі послуг від 18 жовтня 2020року та квитанцію № 52963703 від 30 листопада 2020 на суму 10 000 грн.

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Спиридонов О.В. підготував та подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву (том 1 а.с. 57-67), заяву про зміну предмета позову та збільшення розміру позовних вимог (том 1 а.с. 161-173).

При цьому, предметом позову є стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Справа є малозначною в силу вимог закону.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» на користь ОСОБА_1 понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року змінити в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» (, адреса: м. Київ, вул. Бориспільська, 181) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар