ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7070/21 Справа № 201/8464/20 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, стягнення моральної шкоди та збитків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення, стягнення моральної шкоди та збитків.

Позов мотивований тим, що внаслідок приватизації з 22.10.1999 р. квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності їй, її братові ОСОБА_2 та матері ОСОБА_3 .

Всі власники були зареєстровані та проживали у квартирі.

В листопаді 2004 року у позивачки народився син - ОСОБА_4 , який також був зареєстрований у квартирі.

13.09.2005 р. відповідач подарував належну йому 1/3 частину квартири матері ОСОБА_3 і залишився проживати у ній як член сім`ї власника матері ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати ОСОБА_3 подарувала позивачці 2/3 часток квартири. Таким чином, позивачка ОСОБА_1 стала одноособовим власником квартири.

Відповідач і мати проживають та зареєстровані у квартирі. Однак відповідач правових підстав для проживання не має. Веде себе агресивно, вчиняє побої і сварки в присутності неповнолітнього сина позивачки, погрожує, виганяє з квартири, морально тисне. Внаслідок таких дій з боку відповідача позивачка змушена орендувати квартиру.

04.02.2019 р. відповідач вчинив сварку з позивачкою, в ході якої висловлювався нецензурною лайкою погрожував фізичною розправою та наніс позивачці тілесні ушкодження.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2019р. відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Позивачка звернулась зі скаргою на бездіяльність посадових осіб органу поліції, ухвалою слідчого судді зобов`язано внести відомості до ЄРДР. Відповідач фактично втратив право користування квартирою, оскільки воно було похідним від прав колишнього власника їх матері. Відповідач користувався квартирою, будучи членом сім`ї попереднього власника, однак він не є членом сім`ї позивачки (нового власника), не веде з нею спільного господарства, не сплачує комунальні послуги і не дає можливості позивачці проживати в квартирі.

Враховуючи зазначене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд:

- визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 ;

- висилити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 150 000 грн., а також матеріальні збитки за оренду квартири у розмірі 106 00 грн., компенсувати витрати на правничу допомогу (а.с. 2-6, 115-116).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 квітня 2021 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення, стягнення моральної шкоди та збитків відмовлено (а.с. 197-203).

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.206-210).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , відповідачеві ОСОБА_2 і ОСОБА_3 22.10.1999р. за наслідками приватизації видане Свідоцтво про право власності на житло Інститутом геотехнічної механіки АН України 22.10.1999р., згідно з розпорядженням № П-60 від 22.10.1999р., зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 256п-90-178, на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно із довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих осіб від 27.03.2019р. № 2427 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 з 14.04.1995р., ОСОБА_3 з 22.04.1994р., ОСОБА_1 з 02.06.2000р. і ОСОБА_4 (син позивачки, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з 08.12.2004р. (а.с. 14).

13.09.2005р. між ОСОБА_3 (матір`ю) і відповідачем ОСОБА_2 (сином) укладено договір дарування частини квартири, посвідчений 13.09.2005р. приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондаренко В.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 4345, на підставі якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належну йому 1/3 частину квартири (а.с. 8).

23.08.2018р. між ОСОБА_3 (матір`ю) і позивачкою ОСОБА_1 (донькою) укладений договір дарування 2/3 часток квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Баргесян Я.С., зареєстрований в реєстрі за № 419, на підставі якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 2/3 частки квартири (а.с. 11 12).

Право власності на вказані 2/3 частини квартири зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.08.2018р. (а.с. 13).

У червні 2019 року ОСОБА_3 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.202р. по справі № 201/7227/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.07.2020р., у задоволенні позову відмовлено (а.с. 37 45).

З матеріалів справи вбачається, що постановою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/1847/19 від 15.02.2019р. визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку із малозначністю, обмежившись усним зауваженням. Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрите (а.с. 15).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та безпідставності, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до частини першої, другої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: