Номер провадження: 22-ц/813/3730/21
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника апелянтів: АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 - адвоката Можина О.В.,

представника позивача ОСОБА_2 адвоката Загородньої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі структурного підрозділу «Одеська клінічна лікарня на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

21.06.2019 року позивач звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 (т.1, а.с. 2-6) та просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 271-ОС від 22 травня 2019 року «Про припинення трудового договору (контракту)» виконуючого обов`язки головного лікаря Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця»;

- поновити її на роботі на посаді лікаря анестезіологічного відділення Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», моральну шкоду в сумі 100000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що вона працювала в Одеській клінічній лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді лікаря-анестезіолога анестезіологічного відділення з травня 2004 року.

Засобами поштового зв`язку нею було отримано копію наказу в.о. головного лікаря № 271-ОС від 22 травня 2019 року про її звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне не виконання трудових обов`язків без поважних причин, вказане звільнення позивач вважає незаконним, посилаючись на те, що її було звільнено 22 травня 2019 року в період її тимчасової непрацездатності, оскільки нею було повідомлено адміністрацію лікарні про стан її тимчасової непрацездатності. До виконання трудових обов`язків 22 травня 2019 року, як зазначила позивач, вона не приступала, що підтверджується відсутністю підпису в журналі обліку робочого часу відділення анестезіології.

Позивач просила стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до ухвалення рішення по справі, посилаючись на незаконне звільнення.

Також позивач зазначила, що у зв`язку з її незаконним звільненням, вона була позбавлена засобів існування, що призвело до моральних страждань, розмір моральної шкоди позивачем оцінено в 100 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково (т.2, а.с. 79-88).

Визнано незаконним та скасовано наказ № 271-ОС від 22 травня 2019 року про припинення із ОСОБА_2 трудового договору (контракту) виконуючого обов`язки головного лікаря Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді лікаря-анестезіологічного відділення Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 травня 2019 року по 29 вересня 2020 року у розмірі 200250,71 грн. (двісті тисяч двісті п`ятдесят грн. 71 коп.).

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В апеляційних скаргах Акціонерне товариство «Українська залізниця», в особі структурного підрозділу «Одеська клінічна лікарня на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», та ОСОБА_1 ставлять питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2020 року та постановлення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с. 95-98, 112-119).

18.12.2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим ОСОБА_2 просила апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі структурного підрозділу «Одеська клінічна лікарня на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2020 року - без змін (т.2, а.с. 132-134).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, відзив на них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходила із того, що позивач ОСОБА_2 працювала на посаді лікаря-анестезіолога анестезіологічного відділення Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» з травня 2004 року.

Наказом в.о. головного лікаря № 271-ОС від 22 травня 2019 року ОСОБА_1 її було звільнено з посади, з підстав, визначених п. 3 ст. 40 КЗПП України. Підставою для прийняття вищевказаного наказу зазначено доповідну записку завідуючого відділенням анестезіології ОСОБА_3 від 13 травня 2019 року, висновок службового розслідування від 20 травня 2020 року, протокол засідання комісії службового розслідування від 17 травня 2020 року (т.1, а.с.7).

Так, із матеріалів справи вбачається, що 13 травня 2019 року завідуючим анестезіологічним відділенням ОСОБА_3 на ім`я в.о. головного лікаря Гур`єва А.М. було подано доповідну записку про систематичне порушення позивачем вимог посадової інструкції, що виражається в залишенні свого робочого місця в робочий час, відсутності участі в санпросвітницькій роботі, непідвищенні кваліфікації, відсутності знань нормативних документів, порушенні етики та деонтології, непроведенні огляду тяжких хворих, що госпіталізуються в приймальне відділення.

У зв`язку з цим, та для перевірки обставин, викладених в зазначеній доповідній записці, наказом в.о. головного лікаря № 01/79 від 13 травня 2019 року було призначено службове розслідування.

Із протоколу засідання комісії по проведенню службового розслідування від 17 травня 2019 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 була присутня на ньому та надавала пояснення з приводу зазначених в доповідній записці обставин, зокрема, підтвердила факт куріння в робочий час. Інші обставини вона заперечувала та пояснила, що санпросвітницькою роботою займається, читала лекції два роки тому, розробляти протоколи лікування позбавлена можливості, оскільки відсутні умови для такої роботи.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 адвокат Загородня Олена Валентинівна також зазначила, що між в.о. головного лікаря Гур`євим А.М. і позивачем ОСОБА_2 склались неприязні стосунки, внаслідок чого в останньої було відсутнє обладнане робоче місце, а також відсутні: індивідуальний комп`ютер, принтер, папір, інтернет. Позивач на засіданні комісії вказала, що викладені в доповідній записці факти, можуть бути спростовані іншими лікарями: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Грепачевським, ОСОБА_6 .

Разом з тим, за результатами засідання комісії було складено висновок службового розслідування, відповідно до якого комісія зі службового розслідування визнала обставини, викладені в доповідній записці ОСОБА_3 такими, що знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим було рекомендовано звільнити позивача з підстав, визначених п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Проте, вищевказаний висновок службового розслідування суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги, оскільки відповідачем не було надано суду доказів того, що позивач залучалась до санпросвітницької роботи, направлялась для проведення лекцій або що їй доручалась інша санпросвітницька робота, від виконання якої вона відмовилась. Суд врахував, що комісією не взято до уваги твердження позивача про неможливість розроблення протоколів лікування за відсутності обладнаного робочого місця.

Суд також вказав, що висновки про відсутність знань нормативних документів є оціночними, оскільки в рамках проведення службового розслідування знання позивача не перевірялись, під час розслідування не були опитані лікарі, які, на думку позивача, могли б спростувати обставини, викладені в доповідній записці, для перевірки якої було призначено службове розслідування.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що розриваючи трудовий договір з позивачем ОСОБА_2 , з підстав, визначених п. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідач не взяв до уваги вищевказаних обставин і не врахував, що застосування до працівника такого дисциплінарного стягнення, як звільнення, є крайнім заходом. Тобто, відповідачем не виконано вимог ст. 149 КЗпП України, згідно з якими вид дисциплінарного стягнення має обиратись з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого проступку, заподіяної ним шкоди, обставин, за яких вчинено проступок, і попередньої роботи працівника.

Кім того, суд дійшов правильного висновку про те, що розриваючи з позивачем трудовий договір, відповідачем було допущено порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2019 року позивачці було відкрито листок непрацездатності, звільнено від роботи по 27 травня 2019 року, включно.

Зазначені обставини підтверджуються листами Медичного центру «Медикап» від 15 липня 2020 року за №№ 366, 367 та епікризом лікаря-терапевта (а.с.63-68).

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи представника заявників апеляційної скарги адвоката Можина О.В. про те, що в день звільнення позивач стала до роботи, але отримала листок непрацездатності лише після її повідомлення про звільнення з метою подальшого визнання звільнення незаконним.

Як вбачається з матеріалів справи, до виконання трудових обов`язків 22 травня 2019 року, позивач не приступала, що підтверджується відсутністю підпису в журналі обліку робочого часу відділення анестезіології.

Крім того, обставини щодо захворювання позивача 22 травня 2019 року перевірялись судом апеляційної інстанції та було встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_2 в період 22 травня 2019 року по 27 травня 2019 року була на лікарняному і повинна приступити до роботи 28 травня 2019 року (т.1, а.с.13, 63-68).

Доводи представника заявників апеляційної скарги адвоката Можина О.В. про те, що у разі якщо колегія суддів вважає, що позивача ОСОБА_2 звільнено незаконно, в період тимчасової непрацездатності, то колегія суддів має змінити дату звільнення позивача і вказати про її звільнення після закінчення непрацездатності, є безпідставними, так як позивач ОСОБА_2 взагалі не підлягала звільненню на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України, про що було вказано вище.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги показання свідків, оскільки пояснення свідків ґрунтуються лише на особистому ставленні до позивача, а не на її ділових і професійних якостях.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача та про задоволення її позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення та про поновлення позивача на роботі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду відповідачем було виконано, позивач ОСОБА_7 була поновлена на роботі і на її користь стягнуто середню заробітну плату за один місяць. Проте, в подальшому позивач ОСОБА_2 звільнилась за власним бажанням через неможливість подальшого виконання трудових обов`язків і в теперішній час працює лікарем анестезіологом-реаніматологом анестезіологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради, про що було зазначено в суді апеляційної інстанції її представником ОСОБА_2 .

Щодо стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, який виходив із того, що відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 3 п. 32 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

За змістом п. 5 вищевказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки середньоденна заробітна плата позивача складає 601,31 грн., а середньомісячний її заробіток складає 12327,76 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 200 250 грн. 71 коп., а саме за період з 22 травня 2019 року по 29 вересня 2020 року.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

При цьому суд правильно виходив із того, що порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, суд правильно вказав, що за змістом п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Виходячи з викладеного, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що у зв`язку з незаконним звільненням позивачу було завдано моральної шкоди, що виразилась в душевних хвилюваннях внаслідок такого звільнення, втрати засобів до існування, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, тому позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з АТ «Українська залізниця», в особі Одеської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», моральної шкоди підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 5000 грн.

Також суд обгрунтовано вказав, що у відповідності до ст. 430 ЦПК України, в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, рішення підлягає негайному виконанню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_2 , оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі структурного підрозділу «Одеська клінічна лікарня на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення, у зв`язку з відпусткою судді Комлевої О.С. та відкликанням її з відпустки, складено 05.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева