ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6472/21 Справа № 202/1398/20 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Інтерпайп нижньодніпровський трубопрокатний завод

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Інтерпайп нижньодніпровський трубопрокатний завод про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства Інтерпайп нижньодніпровський трубопрокатний завод про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн.

Заявлена вимога обґрунтована набуттям позивачем професійних захворювань в період роботи у відповідача через шкідливі умови, перевантаження та перевищений рівень шуму. Набуті професійні захворювання позбавили позивача на повноцінне життя, останній постійно проходить лікування, профілактику, діагностику, однак почуває себе погано, постійно відчуває фізичні та моральні страждання.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року позовну заяву задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп нижньодніпровський трубопрокатний завод» (49081, м. Дніпро, вул. Столєтова, буд. 21, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків у розмірі 100 000 грн. одноразово.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп нижньодніпровський трубопрокатний завод» (49081, м. Дніпро, вул. Столєтова, буд. 21, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2127 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що 14.01.2005 ОСОБА_1 наказом № 47 був прийнятий в ВАТ «Нижньодніпровський трубопрокатний завод» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» ТПУ - № 14 прибиральником гарячого металу 3-го розряду гарячого прокату, пильгерстану. З умовами праці (шкідливі) ознайомлений.

Згідно виписки із документа, підписаного головою Правління ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» Копаєвим Є.М., погодженого представником ФССНВУ м. Дніпра Угнівенко С.М. та головою цехового комітету РМЦ ПАТ «ІНТЕРПАЙП НТЗ» дані попереднього медогляду при прийому на роботу у 2005 році є висновок лікаря-терапевта ОСОБА_1 практично здоровий та може працювати прибиральником гарячого металу в ТПЦ-4.

У відповідності до копії медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» № (протокол № 290) від 14.02.2019 ОСОБА_1 встановлено радикулопатію попереково-крижова (L5, S1), переважно справа, стан після дискектомії L4-L5 справа, транпедикулярна стабілізація сегмента (01.11.2016) з вираженими статико динамічними порушеннями, стійким больовим і м`язові-тонічним синдромами, остеоартрозом колінних суглобів (ПФ першого ступеня). Нейросенсорна приглухуватість справа першого ступеня (з легким зниженням слуху), зліва другого ступеня (з помірним зниженням слуху).

У відповідності до акту санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта № 60/4.6-3 від 25.04.2018 санітарно-побутові приміщення у Трубопрокатному цеху № 4 по набору та обладнанню відповідають діючому законодавству. ОСОБА_1 був забезпечений спецодягом, спецвзуттям, та іншого засобами індивідуального захисту.

За змістом копії акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 16, затвердженого 06.03.2019 Т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, встановлено, що ОСОБА_1 на момент розслідування працювати за професією не здатен. Професійне захворювання виникло за обставин: недосконалості технологій, механізмів, робочого інструменту, тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм працюючого.

Причини виникнення професійного захворювання: важкість праці: періодичне перебування в незручній робочій позі 23 % часу зміни (при нормі до 25 % часу зміни), у позі «стоячи» 83 % часу зміни (при нормі до 60 % часу зміни), маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну 12-38 кг. (при нормі до 30 кг.), величина статичного навантаження за зміну при утриманні вантажу, докладання зусиль, однією рукою 23 200-24 200 кг/с (при нормі до 36 000 кг/с), двома руками 99 380 кг/с (при нормі до 70 000 кг/с), нахили тулуба (вимушені, більше 30 градусів) в кількості 148-224 за зміну (при нормі 51-100), переходи, обумовлені технологічним процесом протягом зміни, по горизонталі становили 3,6-3.8 км. за зміну при нормі до 8 км. Еквівалентний рівень шуму на 7-11 дБА перевищує граничнодопустимий рівень (87-91 дБА при ГДР 80Дба) по ДСН 3.3.6.037-99 «Санітарні норми виробничого шуму, ультразвуку та інфразвуку».

Крім встановленого вище, діагноз позивача (професійне захворювання) та його тяжкий фізичний стан підтверджується копією виписного епікризу № 17610 КЗ «Дніпропетровська міська багатопрофільна клінічна лікарня № 4» ДОР, випискою епікризом № 506/176 із медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого, довідкою про огляд лікаря-отораринголога МСЕК від 18.03.2019, довідкою (консультація) профпатолога-гігієніста, випискою із медичної карти амбулаторного хворого № 21142 КЗ «ДОКЛМ».

У відповідності до копії довідки до акта огляду медико соціальної експертної комісії № 215244, серії 12 ААБ ОСОБА_1 з 25.03.2019 безстроково має третю групу інвалідності через професійне захворювання.

Згідно копії трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 1976 року почав трудову діяльність.

Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, про те, що при прийманні на роботу позивач був ознайомлений із шкідливими та небезпечними виробничими факторами на робочому місці.

Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Встановлено, що первинним оглядом МСЕК від 01.04.2019 року позивачу було встановлено 40% втрати професійної працездатності, та повторним оглядом МСЕК від 01.04.2019 року продовжено ІІІ групу інвалідності безстроково (а.с.31а).

Велика Палата Верховного Суду 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 зробила наступний висновок: «Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого, з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності».

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно достатті 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як зазначено в пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, №1-9/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, відповідно до статей 23,1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди, зважаючи на наступне.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Також, колегія суддів не може погодитись із посиланнями апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем факту заподіяння моральної шкоди, оскільки згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок отриманого професійного захворювання на виробництві останньому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.

Згідно постанови Верховного Суду від 15.06.2020 року у справі 212/3137/17-ц: «Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок стійкої втрати професійної працездатності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував обставини, які мають суттєве значення, зокрема ступінь втрати працездатності, глибину, Інтенсивність, тривалість фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, наслідки, що наступили, а також дотримався засад розумності і справедливості».

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів керуючись принципом розумності та справедливості, враховує стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства в заподіянні шкоди, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме 40 % втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, та погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 100 000 грн., що відповідає розміру заподіяної моральної шкоди.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Інтерпайп нижньодніпровський трубопрокатний завод залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко