Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 359/7448/19
Номер провадження 22-ц/824/12136/2021
Головуючий у суді першої інстанції В.В. Журавський
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
20 жовтня 2021року місто Київ

Номер справи 359/7448/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю

«Баришівська зернова компанія»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Журавського В.В., в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області, повне рішення складено 24.05.2021, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Баришівська зернова компанія» про зміну підстав та формулювання звільнення.

В обґрунтування позову зазначив, що працював на посаді першого заступника генерального директора ТОВ «Баришівська зернова компанія», проте 26 листопада 2018 року він був звільнений із займаної посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у зв`язку із втратою довір`я при обслуговуванні товарних цінностей. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки у ТОВ «Баришівська зернова компанія» відсутні фактичні дані з приводу того, що він був матеріально відповідальною особою, що обслуговувала товарні цінності та порушив правила операцій при обслуговуванні матеріальних цінностей. Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд поновити йому строк звернення до суду з даним позовом, а також визнати незаконними дії ТОВ «Баришівська зернова компанія» щодо його безпідставного звільнення з роботи за п.2 ст.41 КЗпП України, змінити формулювання причин звільнення, зобов`язати ТОВ «Баришівська зернова компанія» протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з посади першого заступника генерального директора ТОВ «Баришівська зернова компанія» з 26 листопада 2018 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за згодою сторін.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Баришівська зернова компанія» про зміну підстав та формулювання причин звільнення.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову безпідставно не взяв до уваги обставини, викладені у позові та докази надані позивачем на підтвердження факту грубого порушення відповідачем імперативних вимог Кодексу законів про працю під час звільнення позивача, що повинно мати своїм наслідком зміну формулювання причин звільнення позивача у трудовій книжці та зобов`язання відповідача вказати підставу звільнення позивача з роботи, за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП. Також судом першої інстанції було надано невірну оцінку та не враховано той факт, що позивач не є матеріально-відповідальною особою, яка безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, оскільки відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Окрім цього вказав, що судом першої інстанції не було враховано роз`яснень, викладених у пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з якими настання негативних наслідків для роботодавця не є обов`язковою умовою для звільнення. Без належної уваги суду залишилися доводи позивача про те, що роботодавець до звільнення не відібрав у нього письмові пояснення, що передбачено положеннями частини першої статті 149 КЗпП України. Судом не було враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №711/6670/16-ц та не враховано той факт, що виконання операцій, пов`язаних зі зберіганнямта обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей не входило до трудових обов`язків позивача. Вказав, що суд першої інстанції не надав належної юридичної оцінки доводам позивача, що окрім наказу про припинення з ним трудового договору та трудової книжки із зазначенням наказу та підстав звільнення позивачем від відповідача нічого більше не отримувалось.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Баришівська зернова компанія» зазначила, що вважає рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2021 року законним, ухваленим у відповідності до чинного законодавства, з дотриманням положень матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу позивача надуманою та такою, що не ґрунтується на нормах права, не узгоджується з обставинами, які були встановлені судовим рішенням, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Зазначила, що Товариством правомірно визначено підстави звільнення позивача з роботи та внесено вірний запис до трудової книжки, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Позиція апелянта щодо неправомірності судового рішення є помилковою, оскільки зводиться до того, що застосування роботодавцем при звільненні працівника норм п.2 ст.41 КЗпП можливе лише в разі, якщо цей працівник є матеріально відповідальною особою, - тобто особою, з якою укладався договір про матеріальну відповідальність, а також апелянт вважає, що звільнення за п.2 ст.41 КЗпП можливе лише, як наслідок застосування до працівника дисциплінарного правопорушення. Позивач 26.11.2018 відмовився від ознайомлення з актом від 23.11.2018 «Про службове розслідування використання в особистих цілях службового автомобіля ОСОБА_1 ». За результатом службового розслідування комісією було встановлено факти систематичного використання ОСОБА_1 службового автомобіля у особистих цілях та вирішення власних питань в робочий час та за рахунок ресурсів ТОВ «Баришівська зернова компанія», а тому 26.11.2018 позивач законно був звільнений з роботи відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України. При звільненні з позивачем було проведено повний розрахунок та видано трудову книжку. Товариство вважає, що обставини справи та їх обґрунтування позивачем не дають підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та позову.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог. Вважали рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2, ч.4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем порушення умов та порядку його звільнення з роботи, безпідставного та необґрунтованого внесення запису до трудової книжки про звільнення. Суд вважав відсутніми підстави для зміни формулювання причин звільнення позивача з роботи в наказі ТОВ «Баришівська зернова компанія» від 26.11.2018 та в трудовій книжці.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитися не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 працював у ТОВ «Баришівська зернова компанія» на посаді першого заступника генерального директора. Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки.

Станом на 01 листопада 2017 року ОСОБА_1 був відповідальним за збереження переданих йому під розписку основних засобів, зокрема автомобіля марки «SsangYong», модель - Rexton, номерний знак НОМЕР_1 , що вбачається із інвентаризаційного опису основних засобів.

Наказом генерального директора Безсмертного В.П. №137 від 23 листопада 2018 року була створена робоча комісія по розслідуванню розтрат матеріальних цінностей, а також доручено провести службове розслідування по виявлених фактах.

За результатом службового розслідування комісією складено акт від 23 листопада 2018 року «Про службове розслідування використання в особистих цілях службового автомобіля ОСОБА_1 ».

Систематичне використання транспорту у робочий час у особистих цілях, не пов`язаних з виконанням покладених на нього обов`язків, встановлено за допомогою трек-контролю руху службового автомобіля марки «SsangYong», модель - Rexton, номерний знак НОМЕР_1 , який використовувався протягом серпня-жовтня 2018 року першим заступником генерального директора ОСОБА_1 .

В наслідок зазначеного розслідування відповідач дійшов висновку про те, що ТОВ «Баришівська зернова компанія» спричинено збитки в сумі 9742 гривень 19 копійок в результаті надання ОСОБА_1 непідтверджених чеків на заправку пальним та несплати вартості пального, використаного у власних цілях.

Як зазначає відповідач, ОСОБА_1 були надані докази використання ним службового автомобіля в особистих цілях згідно акту від 26 листопада 2018 року, складеного операційним директором ОСОБА_5 , в присутності заступника генерального директора з персоналу ОСОБА_6 , заступника начальника служби безпеки Васюка В.М., а також начальника юридичного відділу ОСОБА_7 . Проте надати письмові пояснення та поставити підпис про ознайомлення в акті «Про службове розслідування» ОСОБА_1 відмовився.

Наказом керівника ТОВ «Баришівська зернова компанія» від 26 листопада 2018 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні товарних цінностей на підставі на підставі п.2 ст.41 КЗпП України з 26 листопада 2018 року.

Так, згідно п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Таким чином, роботодавець має обґрунтувати свою недовіру до працівника фактами вини працівника, наявністю підстави для звільнення за недовірою і довести вину працівника.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довіри (пункт 2 статті 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довіри до них і в тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п.28 зазначеної постанови звільнення з підстав втрати довір`я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.

Підставою для розірвання трудового договору у зв`язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак, власник у разі спору зобов`язаний довести і факт порушення, і вину працівника.

Основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт.

Таким чином, звільнення на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України можливе лише спеціально визначеного кола працівників - працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності.

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Ключові слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це «прийняття» і «збереження». Особи, які безпосередньо їх обслуговують, це переважно особи, які займаються прийманням, збереженням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов`язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники у разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов`язків, і що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати, чи становить виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов`язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов`язок по обслуговуванню цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

Отже, вирішуючи під час розгляду справи питання щодо законності звільнення працівника з роботи за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Відповідачем не надано у розпорядження суду як першої так і апеляційної інстанції доказів того, що ОСОБА_1 відносився до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, не було надано відповідних посадових інструкцій чи положення Товариства.

Отже відповідачем не доведено, що посада, яку обіймав ОСОБА_1 , передбачала безпосереднє обслуговування грошових та товарних цінностей.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно Інвентаризаційного опису основних засобів від 07.11.2017 ОСОБА_1 прийняв на збереження матеріальні цінності, зокрема, службовий автомобіль марки «SsangYong», модель - Rexton, номерний знак НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль було збережено ним та передано Товариству при звільненні.

Наданий ТОВ «Баришівська зернова компанія» договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність ОСОБА_1 від 25.03.2014 був укладений саме у зв`язку з передачею в користування і на збереження службового автомобіля, позивач ніс матеріальну відповідальність саме за збереження службового автомобіля який знаходився у нього в користуванні. Вказаний договір не свідчить про те, що позивач відноситься до кола осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивач не вчиняв дій, які б давали підстави для втрати до нього довір`я, оскільки до його обов`язків не входило безпосереднє обслуговування грошових чи матеріальних цінностей.

Суд першої інстанції дійшов помилково висновку про те, що позивач був відповідальним за матеріальні цінності Товариства. Суд не врахував той факт, що відповідачем не доведено, що посада, яку обіймав позивач, передбачала безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, оскільки апеляційним судом встановлено виконання операцій, пов`язаних зі зберіганням та обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей не входило до основних трудових обов`язків позивача.

Покладення на ОСОБА_1 обов`язку по зберіганню службового автомобіля марки «SsangYong», модель - Rexton, номерний знак НОМЕР_1 та виявлене відповідачем (на його думку) використання позивачем транспорту у робочий час у особистих цілях, не пов`язаних з виконанням покладених на нього обов`язків, не може бути підставою для звільнення ОСОБА_1 з роботи з підстав втрати довіри, оскільки будь-якого нормативного документу, щодо порядку користування працівником Товариства службовим автомобілем, в Товаристві не існує. Крім того, позивачем при звільненні було повернуто вказаний автомобіль та Товариство жодних претензій щодо збереження рухомого майна не пред`явило до позивача. Щодо незаконного використання позивачем службового автомобіля в особистих цілях та безпідставного використання палива, то будь-яких майнових вимог Товариством до позивача з цих обставин не пред`явлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що до основних трудових функцій позивача, якого звільнено з посади першого заступника генерального директора не входили обов`язки щодо зберігання товарно-матеріальних цінностей, дійшла висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, а тому, з метою захисту порушеного права позивача, вважає за необхідне саме визнати наказ №138 від 26 листопада 2018 року ТОВ «Баришівська зернова компанія» про звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом другим статті 41 Кодексу законів про працю України незаконним. При цьому, судом встановлено, що позивач просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо його безпідставного звільнення з роботи за п.2 ст 41 КЗпП України. Але, такий спосіб захисту не передбачений законом та, на думку суду, є невірним. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично не погоджується з наказом про його звільнення з роботи, вважає його незаконним. Саме виходячи зі змісту викладених ОСОБА_1 у позові обставин і вимог, суд дійшов висновку про фактичне оспорювання позивачем саме законності наказу про звільнення його з роботи та наявності підстав для задоволення такої вимоги. Разом з тим, враховуючи, що позивач не ставить перед судом питання про поновлення його на роботі, колегія суддів не вирішує зазначеного питання, обмежившись лише визнанням вказаного наказу незаконним відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України.

Щодо вимоги позивача про зміну формулювання підстав його звільнення з роботи колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду із даним позовом, відповідач посилався на те, що у порушення вимог КЗпП України відповідач не звільнив йог з роботи за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України, згідно поданої ним заяви, а безпідставно видав наказ про звільнення за вчинення винних дій при обслуговуванні товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я за п.2 ст.41 КЗпП України.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідач, як роботодавець, звільняючи ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, не пов`язував його зі звільненням за угодою сторін на підставі пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення, тобто відсутня згода іншої сторони трудових відносин на звільнення за цією підставою. Представники відповідача категорично заперечували проти згоди Товариства на звільнення позивача з роботи за угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Отже, позовна вимога про зобов`язання ТОВ «Баришівська зернова компанія» протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з посади першого заступника генерального директора ТОВ «Баришівська зернова компанія» з 26 листопада 2018 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін, не може бути задоволена судом, оскільки ТОВ «Баришівська зернова компанія» категорично заперечує проти звільнення працівника з роботи за угодою сторін. А суд не уповноважений на здійснення повноважень Товариства щодо звільнення працівника з роботи за угодою сторін поза волею роботодавця, оскільки така угода сторонами трудових правовідносин не досягнута. Таке звільнення можливе лише за наявності угоди сторін трудових відносин - як працівника, так і роботодавця.

Таким чином, задоволення позову про зміну формулювання причин звільнення позивача з роботи буде свідчити про порушення судом положень статті 235 КЗпП України.

У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: за угодою сторін та втрата довір`я, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення за відсутності згоди відповідача на звільнення працівника з роботи за угодою сторін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для визнання незаконним наказу №138 від 26 листопада 2018 року ТОВ «Баришівська зернова компанія» про звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом другим статті 41 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 768,40 грн та за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн підлягають відшкодуванню відповідачем, що є пропорційним задоволеній частині позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ №138 від 26 листопада 2018 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівська зернова компанія» про звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом другим статті 41 Кодексу законів про працю України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівська зернова компанія» ( 07500, Київська область, Баришівський район, смт. Баришівка, вул. Торфяна,11, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп. та подачу апеляційної скарги у розмірі 1 152 (одна тисяча п`ятдесят дві) грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 25.10.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна