Справа № 219/7398/21
Провадження № 2/219/2704/2021
28 жовтня 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Азямової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
встановив:
позивач ОСОБА_2 , звернувся з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно якого просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування. Разом з власником в зазначеному будинку зареєстрований ОСОБА_2 , який в зазначеному будинку не проживає. Відповідач в 2012 році виїхав з м. Сіверськ, та тривалий час проживав в м. Полтава, неодноразово виїзджав на зароітки до Росії. На даний час позивач спілкується з відповідачем рідко, оскільки стосунки між ними напружені. Оскільки відповідач прописаний в будинку, позивачу важко сплачувати комунальні послуги, і за відповідача. Відповідач не бажає в добровільному порядку приїхати та знятися з місця реєстрації, тому позивач вимушений звернутися з відповідним позовом до суду, для захисту своїх порушених прав.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду від нього надійшла заява, згідно якої він просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але причин неявки суду не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без її участі.
При цьому, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності, є власником жилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, від 25.01.1982 року, (а.с. 7-8).
Відповідно до довідки відділу надання адміністративних послуг № 2373/10-17 від 05.07.2021 року Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ( а.с.9).
Згідно акту про фактичне проживання, від 05.07.2021 року № 371 складеного, депутатом Сіверської міської ради Волошиною Т.В., в присутності сусідів: ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , встановлено, що за адресою по АДРЕСА_1 , прописаний ОСОБА_2 , 1988 року народження, але фактично не проживає ( а.с.10).
На запит суду щодо реєстрації відповідача Сіверською міською радою від 03.08.2021 року № 0709/2386 повідомлено, що в картотеці реєстраційного обліку виконкому міської ради відсутня інформація про реєстрацію громадянина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає.
Як вбачається з листа в.о. генерального директора КНП «БЛІЛ м. Бахмут» Новикової В. № 6437 від 30.09.2021 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 20.07.2020 року по 20.07.2021 року у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не значиться, за даними архіву медична документація відсутня, на психоневрологічному обліку не перебуває.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, нею не користується, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280, 282, 284 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 334, 346, 383, 386 ЦК України суд,
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.М.Лапченко