Справа № 202/6994/19
Провадження № 2/202/127/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 листопада 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді - Бєсєди Г.В.

за участю секретаря - Голобородько О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним та стягнення 1/2 вартості земельної ділянки та садового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним, визнання земельної ділянки та садового будинку спільною сумісною власністю подружжя, стягнення 1/2 вартості земельної ділянки та садового будинку.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначає, що з 20.07.2016 року по 27.10.2018 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який рішенням суду від 27.09.2018 року розірвано. В період шлюбу ними було придбано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904. Наголошував, що передав у власність автомобіль марки HONDA, 1995 року випуску та сплатив 3 000 доларів США ОСОБА_5 , а остання передала йому у власність зазначену земельну ділянку, однак у зв`язку із тим, що він не є громадянином України земельну ділянку оформили на його дружину. В подальшому йому стало відомо, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування земельної ділянки. Наголошував, що на момент укладання правочину він повністю довіряв своїй дружині та вважав, що укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому просив суд визнати договір дарування земельної ділянки удаваним. Також зазначав, що після придбання земельної ділянки він побудував на ній садовий будинок, який ОСОБА_2 , разом із земельною ділянкою, продала ОСОБА_4 , а тому просив суд стягнути з ОСОБА_2 1/2 вартості земельної ділянки та садового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що перебувала у шлюбі з позивачем з 20.07.2016 року по 27.10.2018 року. 14.08.2017 року ОСОБА_5 , яка була подругою її бабусі, подарувала їй садовий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904. Наголошувала, що садовий будинок на території земельної ділянки, вже був побудований. Заперечувала зазначені позивачем обставини щодо передачі в якості оплати належний йому автомобіль HONDA.

ОСОБА_4 надала письмові пояснення в яких зазначила, що вона є законним власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904 та просила суд скасувати заходи забезпечення позову.

Нашаш ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. 29.09.2021 року надав заяву в якій просив суд стягнути на його користь компенсацію 1/2 вартості нерухомого майна та вимоги щодо визнання права власності просив не розглядати.

ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечувала.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позов не надала.

Представник ОСОБА_4 в судове засідання з`явилася, зазначила, що ОСОБА_4 є законним власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Бєсєди Г.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним та визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2020 року заборонено відчужувати у будь-який спосіб земельну ділянку кадастровий №:04:263:0904, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею : 0.061 га, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_4 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.06.2021 року закритопідготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним, визнання земельної ділянки та садового будинку спільною сумісною власністю подружжя, стягнення 1/2 вартості земельної ділянки та садового будинкупо суті у судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним, визнання земельної ділянки та садового будинку спільною сумісною власністю подружжя, стягнення 1/2 вартості земельної ділянки та садового будинку відмовлено.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним та стягнення 1/2 вартості земельної ділянки та садового будинку підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 14.08.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу був посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар спірну земельну ділянку, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904.

Згідно звіту про експертно-грошову оцінку вартість земельної ділянки, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904 складає 20 093 грн.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано Чечелівським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно спадкової справи № 122/2019 єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 є її донька - ОСОБА_7 .

15.10.2019 року ОСОБА_2 продала земельну ділянку, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:263:0904, ОСОБА_4 за 60 000 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу від 15.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Меньшиковою К.О.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказів на підтвердження платності договору дарування від 14.08.2017 року позивачем надано не було, не надано також належних та допустимих доказів на підтвердження спрямованості волі сторін правочину на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, тобто відсутності у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, та доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_2 за рахунок спільних коштів з ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним та стягненню 1/2 вартості земельної ділянки задоволенню не підлягають.

Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення 1/2 вартості компенсації садового будинку суд виходить з наступного.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , яке видано повторно Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, 03.07.2018, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 липня 2016 року зареєстрували шлюб.

Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровського від 27.09.2018 року шлюб, зареєстрований Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 20 липня 2016 року, актовий запис № 483, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку ринкова вартість садового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: м. Дніпро, садове товариство «Золотий ренет», № 5-114, складає158 560 грн.

Згідно технічного паспорту на садовий будинок, який виготовлено експертом інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_8 , рік спорудження/реконструкції садового будинку та сараю 2017 рік.

Позивачем ОСОБА_1 надано копії квитанцій про придбання у період шлюбу з ОСОБА_2 будівельних матеріалів.

У статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У частині першій статті 68 СК України вказано, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, потрібно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Отже, суд доходить висновку, що незавершений будівництвом садовий будинок, який не здано в експлуатацію, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги колишнього чоловіка, не спростувала суду факт спільної участі у будівництві новоствореного садового будинку під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, не надала до суду жодного доказу, що будівництво спірного садового будинку відбувалося до їх шлюбу.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне стягнути компенсацію вартості 1/2 частини незавершеного будівництвом садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 79 280 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 792, 76 грн. (88, 75 %).

Окрім цього, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь держави недоплачений судовий збір за вимогу немайнового характеру у сумі 124, 86 грн.

Керуючись ст. ст. 13, 76-78, 81, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним та стягнення 1/2 вартості земельної ділянки та садового будинку - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини вартості незавершеного будівництвом садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 79 280 (сімдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 792 (сімсот дев`яносто дві) грн. 76 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 124 (сто двадцять чотири) грн. 86 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: Г.В. Бєсєда