РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

за участю секретаря Романенко І.О.,

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ,

представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового приміщення,

встановив:

ОСОБА_1 31.08.2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 22.03.1996 року. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З 2007 року після офіційного розірвання шлюбу відповідач за вказаною адресою не проживає, у квартирі її особистих речей немає, за комунальні послуги вона не сплачує. Так як відповідач відсутня у спірному жилому приміщенні тривалий час без поважних на те причин, позивач просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Гаврилова Д.В. від 23.11.2017 року відкрито провадження за справою та призначено до судового розгляду.

01.03.2018 року від ОСОБА_3 до суду надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового приміщення, свої вимоги обґрунтувала тим, що з 29.07.1995 року по 01.06.2002 року з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання за спільні кошти подружжя за договором купівлі-продажу 22.03.1996 року ними була придбана однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , де вони були зареєстровані. Також у квартирі був зареєстрований їх син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у місцях позбавлення волі за вироком Суворовського районного суду м.Херсона від 13.07.2011 року, строк покарання 7 років. Протягом цього часу позивач за зустрічним позовом продовжувала проживати у спірній квартирі та сплачувати за комунальні платежі, робила необхідний ремонт, встановила лічильник на газ, оскільки зазначене майно було спільною сумісною власністю подружжя та право власності ОСОБА_3 на частку в ньому ніхто не оспорював. Питання щодо поділу майна подружжя не ставилося. У 2015 році відповідач за зустрічним позовом повернувся з місць позбавлення волі та виявив бажання проживати у спірній квартирі самостійно, з тих підстав, що квартира є його особистою приватною власністю, оскільки оформлена на його ім`я. Керуючись ст.ст.60, 70 Сімейного кодексу України, позивач ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом та просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 12.03.2018 року забезпечено позов, накладено арешт на нерухоме майно, а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , та належить ОСОБА_1 , заборонивши відчуження у будь-який спосіб цього майна.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Гаврилова Д.В., постановленою на місці 18.06.2018 року, зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2018 року цивільну справу №766/14814/17 розподілено судді Хайдаровій І.О.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Хайдарової І.О. від 25.07.2018 року цивільну справу №766/14814/17 прийнято до провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2019 року цивільну справу №766/14814/17 розподілено судді Майдан С.І.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І. від 11.06.2019 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 24.02.2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 25.11.2020 року зупинено провадження за справою до 01.02.2021 року у зв`язку з перебуванням позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України та його участю в операції об`єднаних сил на території Луганської та Донецької області.

Ухвалою суду від 02.02.2021 року провадження за справою поновлено.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом представник відповідача за зустрічним позовом підтримав первісні позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у ньому. Зустрічні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, просив відмовити у їх задоволенні, вважав позов безпідставним. Крім того,заявив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності ОСОБА_3 для звернення до суду із зустрічними позовними вимогами.

Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , її представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, вважали їх необґрунтованими, просили відмовити у їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у зустрічному позові. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначила, що у 1995 році вони з ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, від якого у 1996 році у них народився син, а у 1996 році вони придбали спірну квартиру за спільні грошові кошти, зокрема допомогли їх батьки, та сторони зареєстрували в ній своє місце проживання. Шлюб сторони розірвали у 2002 році, проте сімейні стосунки не припинили, до 2016 року продовжували проживати в спірній квартирі. Протягом цього часу вона сплачувала за комунальні послуги та робила ремонт у квартирі. Після повернення позивача за первісним позовом з місць позбавлення волі, їх стосунки погіршились, ОСОБА_1 бажав утворити сім`ю з іншою жінкою, проявляв до відповідачки фізичне та психологічне насильство, що призвело до виїзду ОСОБА_3 зі спірної квартири у 2017 році. Тому вважає первісний позов необґрунтованим, а зустрічний - таким, що підлягає задоволенню. Зазначили, що строк позовної давності не був пропущений ОСОБА_3 , оскільки тільки у 2017 році її права як співвласника квартири були порушені.

Позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення, в яких просив первісний позов задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Зазначив, що з 25.07.1995 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Після одруження їм не було де проживати та коштів на придбання житла також не було. Мати позивача за первісним позовом запропонувала їм придбати квартиру, яку вона сама підшукала. Цю квартиру мати запропонувала оформити на позивача, щоб у подальшому не витрачати кошти на її переоформлення. Тому кошти на придбання спірної квартири належали особисто матері позивача. Після чого сторони проживали у спірній квартирі, зареєстрували в ній своє місце проживання. Однак, сімейне життя не склалося та сторони розлучилися 01.06.2002 року. Після чого відповідач за первісним позовом забрала свої речі та виїхала з квартири. За весь час відповідач жодного часу не приходила у квартиру, ключей від квартири у неї не було та до моменту звернення позивачем до суду з даним позовом, відповідач будь-яких претензій щодо права власності на спірну квартиру не пред`являла.

Заслухавши сторін за справою та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено згідно актового запису про укладення шлюбу №482, зробленого 29.07.1995 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, 29 липня 1995 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7 .

Згідно дублікату договору купівлі-продажу від 22.03.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Руссол В.І., ОСОБА_1 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.12.2016 року.

Згідно актового запису про розірвання шлюбу №275, складеного 01.06.2002 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1). Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (частина 2).

Як передбачено у ч.1 ст.69 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За правилом частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.1995 року та 22.03.1996 року було придбано спірну квартиру АДРЕСА_1 . Будь-яких доказів про те, що спірна квартира була придбана за власні грошові кошти ОСОБА_1 договір купівлі-продажу не містить та стороною відповідача за зустрічним позовом будь-яких доказів на підтвердження цього суду не надано.

Позивач та відповідач не домовлялися про поділ спірного майна та шлюбний договір не укладали.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи наведене, суд вважає, що частки позивача та відповідача за зустрічним позовом як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, а тому кожна сторона спору має право власності на одну другу частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням зустрічного позову в повному обсязі, понесені позивачем за зустрічним позовом судові витрати на сплату судового збору в загальній сумі 1404,31 гривень підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача за зустрічним позовом.

Щодо первісного позову, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно довідки від 21.12.2016 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , колишня дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_5 .

З квитанцій, наданих позивачем за зустрічним позовом, вбачається здійснення нею оплати комунальних послуг за спірну квартиру у липні 2013 року, лютому 2014 року.

З вироку Суворовського районного суду м.Херсона від 13.07.2011 року за справою №1-88/11 вбачається, що ОСОБА_1 визнано винним за ст.121 ч.1 Кк України та призначеному покарання у виді 7 років позбавлення волі у кримінально-виконавчій установі закритого типу. Строк відбуття покарання рахувати з 01.10.2010 року. До набуття вироком чинності міру запобіжного заходу залишено тримання під вартою. Вироку набув чинності 19.02.2013 року зі змінами відповідно до ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 19.02.2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 19.02.2013 року вирок Суворовського районного суду м.Херсона від 13.07.2011 року відносно ОСОБА_1 змінено, вважати останнього покараним за ч.1 ст.121 КК України до п`яти років з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2014 року вирок Суворовського районного суду м.Херсона від 13.07.2011 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 19.02.2013 року залишено без змін.

Як на підставу заявлених позовних вимог за первісним позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням спірної квартири АДРЕСА_4 , позивач ОСОБА_1 посилається на ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Також, згідно ст.71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Крім того, зазначені норми житлового кодексу регулюють користування жилим приміщенням в будинку державного та громадського стану.

Оскільки квартира, щодо якої позивач за первісним позовом просить визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, перебуває у приватній власності, то з урахуванням позиції Верховного Суду, застосування норм ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР до даних правовідносин є недопустимим.

Відповідно до вимог ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проте, оскільки судом встановлено, що квартира АДРЕСА_4 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , то суд дійшов висновку про визнання права власності за ОСОБА_3 в порядку поділу цього майна на 1/2 її частину, то правових підстав для визнання втратившою право користування жилим приміщенням відповідача не вбачається.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 після розірвання шлюбу продовжувала проживати у спірному жилому приміщенні квартири АДРЕСА_3 , сплачувала комунальні послуги в ній, що підтверджують надані квитанції за 2013, 2014 роки.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків зі сторони відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтвердили обставини, викладені у зустрічному позові, зазначили, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі, яка була придбана ними у період шлюбу, сторони підтримували сімейні стосунки, вона сплачувала комунальні послуги та робила ремонт у квартирі, оскільки ОСОБА_3 перебував у місцях позбавлення волі, ОСОБА_1 доглядала за їх спільною собакою, яка залишилася у спірній квартирі.

Надану стороною позивача за первісним позовом копію акту про не проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 більше восьми років, яка протягом цього часу (2008-2017 роки) не з`являлась, комунальні послуги не оплачувала, суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого первісного позову та відмову у його задоволенні, оскільки ОСОБА_3 як власник майна не може бути позбавлена права користування цим жилим приміщенням.

Доводи представника позивача за первісним позовом щодо пропуску строку позовної давності для звернення до суду із зустрічним позовом суд до уваги не приймає, оскільки наданий позивачем до первісного позову акт про не проживання відповідачки у спірній квартирі не містить дати його складання. Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 до 2017 року безперешкодно проживала у спірному жилому приміщенні, і тільки у 2017 році між сторонами виник даний спір та ОСОБА_3 дізналась про порушене її право власності на зазначену квартиру та у 2018 році звернулась із зустрічними позовними вимогами.

З огляду на положення ст.141 ЦПК України понесені судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.12, 13,76, 81, 89, 141, 158, 259, 263-265, 355 ЦПК України, ст.29 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст.ст.60, 61, 63, 65, 68, 69, 70 СК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН: НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІН: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН: НОМЕР_1 ) судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 1404,31 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Херсонського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: https://court.gov.ua/sud2125/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І.Майдан

Повний текст рішення суду виготовлений 27.09.2021 року.

Суддя: С.І.Майдан