Провадження № 2/760/20/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Козленко Г.О.,

за участю секретаря - Король О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна про визнання удаваним договору купівлі-продажу квартири, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів у якому просить визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., зареєстрований у реєстрі за № 516 , в частині покупця; визнати , що 18.03.2016 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В., зареєстрований в реєстрі № 516 між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_3 ; визнати недійсною і скасувати реєстраційну дію, а саме: номер запису про право власності: 13763761, рішення державного реєстратора-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 28819343 від 18.03.2016 року 17:00:41, приватний нотаріус Бондар Наталія Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; визнати право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та на Ѕ частину вказаної квартири за ОСОБА_3 .

При цьому просить визнати поважними причини порушення строків позовної давності для звернення до суду з позовом.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2016 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 09 березня 2016 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, за реєстровим № 341 Кравець Т.В., діяла ОСОБА_3 , купила квартиру АДРЕСА_1 .

Вказав, що він та відповідач ОСОБА_3 , перебувають у шлюбі з 17.04.2010 року. Зазначає, що він проводив усі переговори, організацію спірної квартири та всі розрахунки з ОСОБА_4 за куплену квартиру, квартира придбавалась з метою набуття у спільну сумісну власність його та його дружини ОСОБА_3 , покупцем спірної квартири і стороною договору купівлі-продажу квартири мала бути його дружина ОСОБА_3 про що і домовлялись сторони під час організації покупки квартири і підписання оспорюваного правочину.

18.03.2016 у приміщенні приватного нотаріуса Бондар Н.В., він повністю розрахувався з продавцем ОСОБА_4 , після чого його дружина-відповідач по справі, ОСОБА_3 підійшла до нотаріуса і розписалась в договорі купівлі-продажу.

Вказує, про те, що відповідач ОСОБА_3 діяла в інтересах своєї матері він не знав, оскільки чітко розумів, що укладається договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Посилається на те, що продавець, отримуючи грошові кошти за квартиру, поздоровила мене та відповідача ОСОБА_3 з отриманням у власність квартиру та побажала щасливого життя у квартирі.

ОСОБА_2 ніякої участі у покупці квартири ніколи не приймала, саму квартиру ніколи не бачила, грошові кошти продавцю не сплачувала , продавця ніколи не бачила.

Окрім того, позивач, мотивуючи вимоги, зазначає, що під укладення час оспорюваного правочину, передаючи грошові кошти ОСОБА_4 розумів, що дружина підписуючи договір купівлі-продажу квартири, є стороною правочину, що означає, що позивач має половину від набутої відповідачем ОСОБА_3 квартири, оскільки дружина набуває право власності на квартиру під час шлюбу, а тому він , як чоловік, буде мати в будь-якому випадку половину цієї квартири, так як в договорі міститься підпис його дружини ОСОБА_3 і саме вона підписувала договір купівлі-продажу.

В підтвердження вимог посилається на те, що 18.03.2016, у день підписання правочину, за частиною грошових коштів приїжджав до сестри ОСОБА_5 , у якої зберігалась частина грошових коштів на квартиру, сестра та іі співмешканець ОСОБА_6 знали про покупку квартири і про те, що вона придбавалась в спільну власність його та дружини ОСОБА_3 .

В даному випадку продавцем була ОСОБА_4 , а покупцем ОСОБА_3 , а не ії мати ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_2 , не сплатила за квартиру грошові кошти, оскільки грошові кошти були сплачені з сімейного бюджету. За таких обставин ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 приховали інший правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені, а не від імені ії матері ОСОБА_2 .

Просить скасувати реєстраційну дію, а саме номер запису про право власності, оскільки така вимога є похідною від позовних вимог про визнання удаваним правочину в частині покупця.

Позивач просить визнати право власності на Ѕ частини квартири за ним та відповідачем ОСОБА_3 , так як дана квартира придбана у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя.

Обгрунтовуючи пропуск строку позовної давності, позивач вказав, що у 2019 році відповідач ОСОБА_3 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом про розірвання шлюбу , провадження по якому відкрито відповідно до Ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 14.06.2019. Після відкриття провадження у справі про розірвання шлюбу, йому стало відомо про юридичне оформлення квартири на тещу ОСОБА_2 та те , що дружина діяла лише як ії представник. За таких обставин вважає, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки він довідався про своє порушене право у червні 2019 року.

Відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 13 серпня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження; визначено відповідачам строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст.178 ЦПК України.

14 серпня 2019 року відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м.Києва задоволено заяву позивача про забезпечення позову; накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

14.02.2020 надійшов відзив на позов від відповідача ОСОБА_2 в якому заперечуючи проти позовних вимог, відповідач просила в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування поданих заперечень вказала, що доводи позивача є надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначала, що у 2016 році вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 вирішили придбати квартиру у м. Києві з метою вкладення заощаджених коштів у нерухомість, а також забезпечення житлом дочки ОСОБА_3 .

В підтвердження джерела коштів, послалась на те, що чоловік займався підприємницькою діяльністю з 2001 року у сфері ігрового бізнесу. У 2007-2009 роках на депозитному рахунку ії чоловіка було близько 100 000 доларів США, які він отримав від продажу належної йому нерухомості. На початку 2016 року вона попросила доньку ОСОБА_3 підшукати однокімнатну квартиру, пошуком займався зять-позивач по справі, ОСОБА_1 , який сам проявив ініціативу в організації процесу купівлі-продажу. Гроші, які були заощаджені на придбання квартири вона привезла дочці у січні 2016 року.

Посилається, що у ії чоловіка на початку 2016 року діагностували онкологічне захворювання, увесь свій час вона приділяла його лікуванню, ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. Після повідомлення дочки про знайдену та оглянуту квартиру, 9 березня 2016 року вона оформила на дочку нотаріально посвідчену довіреність на укладення договору купівлі-продажу від ії імені. Також було оформлено нотаріально посвідчену письмову згоду ії чоловіка на придбання квартири.

Укладення договору купівлі-продажу квартири та його нотаріальне посвідчення відбулось 18 березня 2016 року у приватного нотаріуса Бондар Н.В . Донька їй повідомила, що у нотаріуса вона була разом з чоловіком, вони читали договір та перевіряли правильність реквізитів, після укладення договору, він зберігався у доньки та позивача.

16 липня 2019 року вона подарувала квартиру доньці, дублікат договору отримувала у нотаріуса, так як договір утримував позивач.

Вказала, що позивач не пояснює джерела набуття коштів для придбання спірної квартири; зважила на відсутність нотаріально посвідченої згоди на придбання квартири, а також того, що позивач є співробітником державного акціонерного товариства «Укрзалізниця» та відповідно є суб`єктом декларування свого майна, доходів, витрат та фінансових зобов`язань, в декларації позивача за 2016 рік відсутня інформація про набуття майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Вважає, що права позивача під час вчинення правочину купівлі-продажу квартири порушені не були, майнові претензії на Ѕ частку у праві власності на квартиру є необґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Заперечила також поважність пропуску строку для звернення з такими вимогами.

14.02.2020 надійшов відзив від відповідача ОСОБА_3 . У відзиві відповідачка заперечує обставини, що викладені у позові та твердження позивача про укладення удаваного правочину. Відповідач ОСОБА_3 підтвердила обставини, що викладені відповідачем ОСОБА_2 щодо джерела коштів на покупку спірної квартири. Вказала, що 18 березня 2016 року вони разом з позивачем прибули до приватного нотаріуса Бондар Н.В., де зустрілися з продавцем ОСОБА_4 , яка була зі своїм чоловіком, вони усі вчотирьох зайшли до кабінету нотаріуса, вона відділа свої документи: паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, довіреність від мами на ії ім`я та посвідчену нотаріальну згоду батька на придбання квартири. Через деякий час нотаріусом чи помічником було підготовлено та видрукувано договір купівлі-продажу, нотаріус дала перевірити договір. Спочатку вони з чоловіком декілька разів перечитували його , а потім тексти довіреності та договору купівлі-продажу нотаріусом оголошувались в голос, після чого вона та ОСОБА_4 поставили підписи в договорі купівлі-продажу. Пояснює , що вона повідомила мати про укладення договору, та за згодою матері договір і надалі зберігався у неї.

Відповідач заперечила також доводи позивача про придбання квартири за кошти позивача, набуті за час шлюбу, пославшись на те, що позивач як суб`єктом декларування згідно із Законом України «Про запобігання корупції» та відповідно до поданих ним декларацій вбачається недостатність доходу на придбання житла та станом на дату укладення договору,спільного доходу не вистачало на купівлю спірної квартири; поданими позивачем деклараціями підтверджується, що він не мав достатньої суми грошових коштів, його наявні заощадження витрачені не були, доказів отримання інших доходів позивач не надає.

Вважає, що права позивача під час вчинення правочину купівлі-продажу порушені не були, майнові претензії на Ѕ частку у праві власності на квартиру є необґрунтовані, та відповідно у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 також вказала, що про укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ії матір`ю, позивачу було відомо під час його укладення, він був обізнаний про походження коштів на придбання квартири; він на власні вуха чув, як нотаріус зачитувала зміст договору вголос та після оформлення договору він зберігався у них вдома, у сейфі. У зв`язку з погіршенням відносин з 2018 року, позивач зберігав ключ від сейфу у себе і утримував договір, тому для укладення договору дарування квартири, матері довелося отримувати дублікат договору у приватного нотаріуса Бондар Н.В. Тому відповідач вважає, що позивачем заявлені вимоги після спливу строків позовної давності.

Відповідачем ОСОБА_4 відзив на позов не подано.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.179 ЦПК, на подання відповіді на відзив відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористався.

Відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2020 задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Під час розгляду справи позов підтримував та просив задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, подали заяви у яких просили проводити судове засідання без їх участі, в задоволенні позову позову просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 ,яка належним чином повідомлялась судом про місце, день та часу судового розгляду, в судове засідання не з`явилась.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В., в судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи у ії відсутність.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 17 квітня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.13 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопала 2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , розірвано (а.с.153,т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.03.2016 року відповідач ОСОБА_2 від імені якої діяла ОСОБА_3 придбала у відповідача ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.С. та зареєстровано у реєстрі за № 516. ( а.с.136 т.2).

Відповідно до пункту 3 Договору за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 667 219 гривень.

Позивач ОСОБА_1 вказаний договір вважає удаваним правочином в частині покупця, оскільки вважає, що стороною договору, а саме покупцем квартири є відповідач ОСОБА_3 , його колишня дружина, договір формально оформлений на відповідачку ОСОБА_2 . Оскільки квартира придбана за їх спільні кошти, у період шлюбу, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим у даній квартирі належить по Ѕ частині кожному.

Так як йому у червні 2019 року стало відомо про те, що покупцем даної квартири є мати відповідачки ОСОБА_2 , він звернувся до суду за захистом своїх прав як власника Ѕ частини спірної квартири.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч.5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ст.235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 761/12145/17 (провадження № 61-11495св19), від 14 серпня 2019 року у справі № 369/11750/15-ц (провадження №; 61-21383св18).

Із змісту спірного договору вбачається, що покупцем квартири є ОСОБА_2 , від імені якої на підстав довіреності, посвідченої 09 березня 2016 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, за реєстровим № 341, діє ОСОБА_3 .

Матеріали нотаріальної справи, наданої третьою особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В. містять довіреність від 09 березня 2016 року надану від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 відповідно до якої остання була зокрема уповноважена на вчинення дій щодо купівлі на ім`я ОСОБА_2 об`єктів нерухомості. Вказана довіреність була видана строком на п`ять років та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за № 341.

Зміст пункту 18 спірного договору містить застереження про те, що цей договір укладено за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_7 на купівлю квартири, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено 09 березня 2016 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, за реєстровим № 340.

Вказана заява міститься в матеріалах нотаріальної справи, що надана суду третьою особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В.

Як вбачається зі змісту п.9 спірного договору сторони підтверджують, що цей правочин відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні, а також представник покупця - стверджує, що кошти витрачені на придбання цієї квартири не здобуті покупцем злочинним шляхом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вислухавши сторони та свідків, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу від імені своєї матері ОСОБА_2 діяла свідомо, приховуючи, що саме між нею та продавцем ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу та ії дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі і таких доказів позивач відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України суду не надав.

Сумніви позивача щодо дійсного волевиявлення сторін оспорюваних правочинів не може бути доказом на підтвердження його позовних вимог щодо удаваності угоди, оскільки ч.6 ст.81 ЦПК України забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, його та відповідача ОСОБА_3 , а також посилання за позичення частини коштів на придбання квартири у сестри ОСОБА_5 , оскільки погоджується з доводами відповідачки ОСОБА_3 щодо відсутності доказів у позивача щодо джерел походження таких коштів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працює начальником станції «Кременчук» Полтавської дирекції залізничних перевезень Південної залізниці АТ «Укрзалізниця» і відповідно є суб`єктом декларування майна та доходів відповідно до Закону України « Про запобігання корупції».

З поданих декларацій фінансового стану позивача за 2016-2018 рік не вбачається відображення відомостей про витрати пов`язані з придбанням об`єктів нерухомості, а також позичення коштів у третіх осіб на покупку квартири.

Доказів походження коштів на покупку квартири, позивач суду не надав , а тому суд вважає такі доводи неспроможними.

З тих самих підстав суд не приймає до уваги покази свідків щодо обставин позики коштів позивачу на покупку квартири.

Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що з 2016 року він розумів про те, що покупцем квартири АДРЕСА_1 є його дружина ОСОБА_3 , а він відповідно є співвласником даної квартири, яка належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до поданих позивачем декларацій майнового стану за 2016-2018 , інформації щодо наявності у власності або користуванні його або членів його сім`ї - квартири АДРЕСА_1 не міститься.(156-172 т.1)

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином слід відзначити, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконала відповідачка ОСОБА_3 , і вона же скористалась правами покупця, саме вона домовлялась про істотні умови договору купівлі-продажу квартири, а відповідач ОСОБА_2 вдає з себе покупця, будучи лише формально зазначеною такою в договорі, суд визнає покупцем за договором відповідача ОСОБА_3 у справі.

Проте, таких обставин судом не встановлено.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 також є суб`єктом декларування відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до поданих нею декларацій майнового стану за 2015-2016 відсутня інформація про наявність у ії власності квартири, що є предметом оспорюваного договору та відсутня інформація про витрати, пов`язані з придбанням об`єктів нерухомості (а.с.1730185 т.1).

Позивачем також не надано доказів, що відповідач ОСОБА_3 фактично вчиняла будь-які дії щодо володіння та/або користування квартирою, що є предметом спірного договору, укладала щодо неї будь-які договори, тощо.

Натомість, 16.07.2019 року між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір дарування за реєстровим № 1207 відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 18.02.2016 року, реєстровий № 516 квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином ОСОБА_3 , скористалась своїми правами як власника майна та вчинила дії щодо розпорядження набутим нею майном на підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 2016 року відповідно до якого вона набула прав покупця.

Суд вважає, що позивачем не спростовані твердження відповідача ОСОБА_2 про джерела походження коштів на придбання квартири, а саме щодо того, що придбання квартири відбулось за заощаджені кошти ії та чоловіка ОСОБА_7 .

Відповідно до довідки АТ «УкрСиббанк» від 30.06.2020 вбачається, що ОСОБА_7 мав відкриті депозитні з сумою вкладу 100 000,00 USD терміном з 27.06.2007 по 26.08.2007, 30.08.2007 по 26.02.2008, 01.04.2008 по 06.04.2009.

Вказану інформацію, надану банком, позивач не спростував.

Таким чином, з урахуванням наведеного у сукупності, суд вважає не встановленими обставини, з якими закон пов`язує удаваність правочину, вимоги позивача недоведеними, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Так як суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті, відсутні законом передбачені підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Вимоги позивача щодо визнання недійсною і скасування реєстраційної дії є похідними від заявлених про визнання правочину удаваним, у зв`язку із чим задоволенню не підлягають.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Оскільки суд вважає, вимоги про визнання удаваності правочину безпідставними, не підлягають задоволенню вимоги про визнання спільним майном подружжя квартири АДРЕСА_1 , оскільки їх задоволення призвело до обґрунтованого втручання у володіння майном відповідачів.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, покладаються на позивача,

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.235 ЦК України, ст.ст.4, 77-83, 89, 95, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна про визнання удаваним договору купівлі-продажу квартири- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - Г.О. Козленко