12.11.2021 р. смт . Веселе
Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту правовстановлюючого документу та визнання дійсним договору купівлі-продажу,
Позивачка звернулася в суд з позовною заявою до відповідача про встановлення факту, що відповідно до укладеного 22 січня 1999 року на біржових торгах товарно - сировинної біржі «Власність» договору № 27 купівлі-продажу, зареєстрованого 25.02.1999 у Веселівському районному бюро технічної інвентаризації за № 2194, вона придбала у власність належний відповідачці житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та визнати дійсним укладений 22 січня 1999 року на біржових торгах товарно - сировинної біржі «Власність» договір № 27 купівлі-продажу, зареєстрований 25.02.1999 у Веселівському районному бюро технічної інвентаризації за № 2194.
Також у позові позивачка просить суду розглядати справу за її відсутності. Судові витрати приймає на себе.
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст. 223 ЦПК України та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає,що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 81 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов`язки.
Відповідно до ч.ч.3, 5 вказаної правової норми цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.1 ст.12, ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ЦК України).
Суд встановив, що 22 січня 1999 року на біржових торгах товарно - сировинної біржі «Власність» позивачка уклала договір № 27 купівлі-продажу, за яким вона придбала у власність належний відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.1993, посвідченого Веселівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 929 та зареєстрованого в Веселівському районному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим номером 2194, - житловий будинок АДРЕСА_1 .
Договір було укладено та зареєстровано у журналі реєстрації ТСБ «Власність» за № 27, згідно вимог ст. 15 діючого на час укладення Закону України «Про товарну біржу».
Нотаріального посвідчення цього договору, згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» на той час не вимагалося, тому він набув чинності з дня його реєстрації на товарній біржі, тобто з 22 січня 1999 року. На підставі зазначеного договору відбулася передача нерухомого майна, а відтак і перехід права власності на нього. Згідно відмітки на вище зазначеному договорі, право власності за нею на нерухоме майно, 25.02.1999 було зареєстровано у районному бюро технічної інвентаризації.
Дана угода була виконана сторонами повністю.
Після передачі грошової суми та отримання позивачкою технічної документації, а також ключів від проданого будинку, зв`язок з відповідачем було втрачено.
На даний час, маючи намір розпорядитися належним позивачці житловим будинком АДРЕСА_1 , вона звернулася до державного нотаріуса Веселівської державної нотаріальної контори Запорізької області Дзябко М.І.
Однак, державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії здійсненні правочину купівлі-продажу житлового будинку, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу, який підтверджує право власності позивачки на житловий будинок не був нотаріально посвідчений; також в договорі купівлі-продажу моє ім`я зазначено як « ОСОБА_3 », тоді як згідно паспорта громадянина України моє ім`я « ОСОБА_1 ».
Окрім зазначеного договору купівлі-продажу, право власності на житловий будинок підтверджується технічним паспортом, виготовленим на ім`я позивачки також домовою книгою та її паспортом громадянина України, де зазначено її зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Пунктом першим Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
У відповідності до пункту 12 вищевказаної Постанови, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у Свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.
У зв`язку зі зміною документів, в новому паспорті громадянина України позивачки ім`я зазначено як « ОСОБА_4 », що потягло за собою розбіжності, так як у спірному договорі купівлі-продажу її ім`я вказано за попереднім паспортом - « ОСОБА_5 ».
Вказані відмінності у написанні її ім`я у документах на даний час перешкоджають реалізації позивачці права власності на нерухоме майно.
Вирішити у позасудовому порядку дане питання неможливо, в тому числі враховуючи, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань такої юридичної особи як товарно - сировинна біржа «Власність» не існує на даний час.
Пунктом 2 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не виплаває з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Так ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України передбачено, що правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.
Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням.
Невиконання цих вимог тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК (в редакції 1963 року).
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, членами біржі є прийняті до її складу вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Згідно з п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на житловий будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі.
Зазначена норма закону суперечила чинній на той час ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, згідно з якою договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В такому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 визначено, що суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору або для його укладення були наявні передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Згідно з частиною третьою ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
При укладанні договору купівлі-продажу від 28.10.1998 року позивачка та відповідач в особі представника, керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому ми вважали, що договір купівлі-продажу укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.
Рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Аналогічний висновок під час розгляду подібного спору Верховний Суд зробив у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 522/50/16-ц.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його прав власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою.

Оскільки законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі, крім того, при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу житлового будинку, а отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

Суд встановив, що позивачка протягом останніх двадцяти двох років безперервно володіє і користуюся житловим будинком та присадибною ділянкою, є єдиним титульним володільцем даного нерухомого майна, її право власності ніким не оспорювалося.

Вказаний житловий будинок не перебуває під заставою, арештом чи забороною.

Суд приходить до висновку, що позивачка набула право власності на житловий будинок з дня його передачі відповідачкою, тобто з 22 січня 1999 року.

Питання із судовими витратами суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а також з врахуванням думки позивачки, яка просить судові витрати залишити за нею.

Керуючись ст.ст.1-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 274-279, 280-282, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Встановити факт, що відповідно до укладеного 22 січня 1999 року на біржових торгах товарно - сировинної біржі «Власність» договору № 27 купівлі-продажу, зареєстрованого 25.02.1999 у Веселівському районному бюро технічної інвентаризації за № 2194, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , придбала у власність належний ОСОБА_2 , - житловий будинок АДРЕСА_1 .

Визнати дійсним укладений 22 січня 1999 року на біржових торгах товарно - сировинної біржі «Власність» договір № 27 купівлі-продажу, зареєстрований 25.02.1999 у Веселівському районному бюро технічної інвентаризації за № 2194, відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , придбала у власність належний ОСОБА_2 , - житловий будинок АДРЕСА_1 .

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, залишити за позивачем.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області А.О.Нагорний

12.11.2021