н/п 2/490/3217/2020 Справа № 490/4369/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі :

головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Волошиної Я.І..,

без участі представників сторін,

розглянувши у у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним в частині, -

в с т а н о в и в:

В траввні 2019 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвокатки Родіонової В.Є. звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»(далі - Банк ) про визнання кредитного договоу недійсним в частині, а саме визнати недійсними умови кредитного договру від 26.11.2007 року № DN80FII00000207, укладеного між поліщук Л.В. та Банком в частині п.7.1. щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірір 4760 доларів США від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати - з моменту укладання договору і до закінчення його дії.

Позовні вимоги за позовом мотивовані тими, що 26 листопада 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договірDN80FII00000207, за яким банк надав їй кредит у розмірі 92 480 доларів США, з яких 68 000 доларів США для придбання нерухомості , 19720 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за корситування кредитом відсотків 0,83% на місяць, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 4760 доларів США від суми виданого кредитуу момент надання кредиту , та винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32% від суми кредиту щомісячно в період сплати , відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 Договру за проведення додаткового моніторінгу. Вкзан умови зазначені у п. 7.1 Догоовру.

Під час укладення кредитного договору банком не було дотримано вимог Законів України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України. Так, встановлення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є підстаив для визнання його недійсним в цій частині відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України .

Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 10.03.2020 року позов задоволено. Визнано недійсним пункт 7.1 Кредитного договору DN80FII00000207 укладеного 26 листопада 2007 року між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в частині сплати «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 4760 долари США у момент надання кредиту. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.09.2020 року заочне рішення скасовано і призначено справу до розгляду в порядку загального позового провадження.

Протокольною ухвалою суду від 02.02.2021 року закрито підготовче провадження по справі.

31 серпня 2021 надійшли письмові пояснення від представника АТ КБ "Приватбанк", вяких вони заявляють про застосування строку позовної давності , посилаючись на те, що позивачці було відомо про оспорювані умови договру ще при його підлписанні в 2007 році. Крім того, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08.07.2013 року у справі № 784/2705/13 за позовом ПАТ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки було встановлено розмір заборгованості ОСОБА_1 по вказаному кредитному договору станом на 01.07.2010 року , яка складалася в тому числі і з заборгованості по комісії та простроченій комісії.

23 жовтня 2021 року надійшли додаткові письмові пояснення від представника позивача адвоката Зозулі О.М., в яких він просив про задоволення позову .Ззаначає, що 4760 доларів США , які залишилися на рахунку Банку як фінансовий інструмент, є нічим іншим як фінансовим активом , створеним відповідачем на виникнення страхового випадку у позивача. При виникненні будь-якого випадку , піддпадаючого під вимоги невиконання позивачем зобов`язань , ці гроші переадресовуються відповідачем в рахунок невиконаних зобов`язань , та тільки в тому разі у позиваач виникають підстави для оплати заборгованості за вказаними позиціями невиконаних зобов`язань. Вимагання же Банком стягнення заявлених 19 720 доларів США та 4760 доларів США, заявлених судовими позовами до ОСОБА_1 , є нічим іншим як покладенням на неї невиниклих зобов`язань, стягненням неотриманих грошей, та по суті неналежною вимогою, яка суперечить чинному законодавству України.

Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі .

Представник відповідача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи 26 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № DN80FII00000207, за умовами якого надав, а позичальник взяв і використав за цільовим призначенням, грошові кошти у розмірі 92 480 доларів США під зворотне зобов`язання останнього повернути їх частинами до 26 листопада 2027 року, зі сплатою 9, 96 % річних за користування ними.

Відповідно до умов п. 7.1 договору, банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок позичальника на строк з 26.11. 2007 року по 15.11. 2027 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 92480 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості 68000 доларів США та 19720 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених Договором, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі .0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 4760 доларів США у момент видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту.

Погашення за кредитним договором здійснюється в період з "03" по "10" число кожного місяця щомісячним платежем в сумі 939,73 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Пунктом 2.1.1 Кредитного договору визначено, що Банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 даного Договору, за умови виконання Позичальником умов, передбачених п.2.2.7. даного Договору.

За умовами п.2.2.5 Позичальник доручає банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Так, за умовами Кредитного договору (пункт 7.1) передбачено сплату «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту та 4760 доларів США у момент надання кредиту, однак у Кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу.

Жодних пояснень представник АТ КБ «Приватбанк» щодо які саме послуги за вказану винагороду надаються Банком Позичальнику - суду не надав.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2-2062/11, дослідженої судом, 30 серпня 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» пред`явив до ОСОБА_1 позов, в якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26.11.2007 року № DN80FI00000207 у загальному розмірі 94 551,60 доларів США, що еквівалентно 747 458 гривням 76 копійкам ,звернути стягнення на заставлене майно, шляхом продажу ним переданої в іпотеку квартири з можливістю укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з правом отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та з наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

26 квітня 2011 року ОСОБА_1 надала суду письмові пояснення стосовно суті своїх заперечень проти позову Банку, в яких зазначала також про свою незгоду з нарахуванням Банком заборгованості по комісії , адже таке не передбачено умовами кредитного договру та суперечить положенням ст. 1054 ЦК України ( а.с. 53).

26 квітня 2011 року та 20 березня 2013 року ОСОБА_1 пред`являла до Банку два зустрічні позови спочатку про визнання недійсним правочину, оформленого як кредитний договір, а потім про встановлення нікчемності окремих умов договору. Центральний районний суд м.Миколаєва своєю протокольною ухвалою від 27 березня 2013 року відмовив у їх прийнятті до спільного розгляду з первісним позовом. Ця ухвала не була оскаржена в апеляційному порядку і набула законної сили.

Як вбачається зі змісту цих зустрічних позовів ( а.с. 55-зворот, а.с. 107 ) , однією з підстав визнання кредитного договору недійсним і було посилання ОСОБА_1 на незаконність п.7.1 кредитного договру щодо сплати комісії як винагороди за фінансовий інструмент у розмірі 0,32 % від суми виданого кредиту - з огляду на положення ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та ст. 203 ЦК України.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року в позові Банку відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року, в частині вирішення вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, скасоване і в цій частині ухвалено нове рішення - про часткове задоволення названої вимоги.

На погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року, станом на 01 липня 2010 року у розмірі 94 551,60 долари США, що еквівалентно 747 458 гривням 76 копійкам, , з яких: 69 731, 91 долари США, що еквівалентно 551 251 гривні 67 копійкам - сума неповернутого тіла кредиту; 2 481,90 долари США, що еквівалентно 19 620 гривням 16 копійкам - заборгованість по простроченому кредиту; 540,43 долари США, що еквівалентно 4 272 гривні 26 копійкам - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 11 047,93 долари США, що еквівалентно 87 337 гривням 20 копійкам - заборгованість по простроченим відсоткам; 232,83 долари США, що еквівалентно 1 840 гривням 59 копійкам - заборгованість по комісії; 4 190,94 долари США, що еквівалентно 33 130 гривням 64 копійкам - заборгованість простроченій комісії; 6 325,66 долари США, що еквівалентно 50 006 гривням 24 копійкам - пеня за прострочку виконання кредитного зобов`язання;

звернути стягнення на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,4 м-2, належну ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 1411 від 26 листопада 2007 року, надавши ПАТ КБ "ПриватБанк" право продажу від свого імені названої квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з початковою ціною продажу 343 400 гривень.

Вказане рішення апеляційного суду представник ОСОБА_1 отримав особисто 11 липня 2013 року (а.с.144).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у ст.261 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що щонайменше станом на березень 2010 року позивачці вже було відомо про незаконність стягнення з неї Банком комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, крім того про стягнення з неї на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості по комісі та заборгованості з простроченій комісії їй було достовірно відомо в липні 2013 року за кредитним договром від 26.11.2007 року.

Проте до суду з вимогами про визнання вказаного кредитного договору недійсним в частині пунктів про сплату «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.32% від суми виданого кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту - позивачка звернлався лише в травні 2019 року.

Таким чином, суд, встановивши, що умови пункту 7.1 вищевказаного кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними , дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Що стосується викладених в додаткових письмових поясненнях представника позивача підстав, то наведені підстави можуть бути самостійними підставами позову, тому суд не може їх прийняти до уваги як такі, що заявлені в порушення порядку. встановеного ч.3 ст. 49 ЦПК України.

Оскільки позивачка, як споживач, звільнена від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, судовий збір відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України покладається за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4,5, 12,79-81,1414 , 259-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"() про визнання кредитного договру недійсним в частині - відмовити в зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Гуденко О.А.