КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року

м. Київ

справа №752/968/19

провадження № 22-ц/824/15012/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профкапітал»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у складі судді Гаврилової О.В.

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профкапітал», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року представник ПАТ «КБ «Хрещатик» - Слаквіна М.А. звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №1F0083/4 від 23 березня 2012 року у розмірі 1 755 473,66 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 23 березня 2012 року між ПАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1 було укладено Договір №1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, відповідно до п. 1.1 якого, банк відкриває поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з використанням платіжних засобів клієнту № НОМЕР_1 у гривнях для проведення розрахунків з використанням платіжної картки на підставі отриманої заяви та інших документів, наданих клієнтом відповідно до діючого законодавства України, та видає клієнту платіжну картку, що є власністю Банку.

Вказувала на те, що ПАТ КБ «Хрещатик» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Зауважувала, що відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Зазначала, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 01 листопада 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 1 755 473,66 грн, яка складається з: заборгованості за простроченим кредитом у розмірі 610 946,49 грн; заборгованості за процентами за кредитом у розмірі 516 099,30 грн; пені за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 200 658,25 грн; пені за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 132 436,03 грн, інфляційні втрати від прострочення повернення кредитної заборгованості у розмірі 241 735,02 грн; 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 53 598,57 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Хрещатик» заборгованість за кредитним договором №1F0083/4 від 23 березня 2012 року у загальному розмірі 1 755 473,66 грн та 26 332,10 грн судових витрат.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, 29 вересня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» на користь держави судового збору у розмірі 26 332,10 грн та на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 39 499,50 грн.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що між сторонами був укладений не кредитний договір, а договір банківського рахунку з можливістю його кредитування, а тому вважає, що у позичальника виникає обов`язок повернути кредитору кредит лише у тому разі, якщо факт надання кредиту позичальнику та сума отриманого кредиту позичальником документально підтверджено.

Вказує на те, що ОСОБА_1 не отримувала від банку кредит у сумі 610 946,49 грн, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості, за лімітом кредитування з нарахуванням відсотків за період з 23 березня 2012 по 13 лютого 2016 сума у вищезазначеному розмірі створена позивачем шляхом арифметичного додавання та віднімання сум усіх операцій про рух коштів за період з 03 травня 2012 по 28 червня 2016, в яку були включені відсотки за користування лімітом, відсотки за перевищення кредитного ліміту.

Звертає увагу суду на те, що відповідач рахунку № НОМЕР_2 у ПАТ «КБ «Хрещатик» не відкривала та не мала, а договір № 1F0083/4 та додатки до нього не передбачають ліміту овердрафту, який міг бути використаний відповідачем.

Зазначає, що станом на 14 липня 2016 року банк перебував у процесі ліквідації, а його банківська ліцензія була відкликана, видача будь-якого кредиту, проведення будь-яких операцій за рахунок клієнтів банку, а також відкриття рахунків клієнтам було неможливо.

22 жовтня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ТОВ «ФК «Профкапітал» - Бут Н.А., в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_1 порушено умови кредитного договору №1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, у зв`язку з чим уважав позовні вимоги обґрунтованими.

При визначені суми заборгованості суд взяв за основну надані позивачем розрахунки заборгованості, які долучені до матеріалів справи, оскільки відповідач не скористався процесуальним правом надати належні та допустимі докази щодо спростування заявлених позовних вимог в частині розміру заборгованості, яка виникла за час дії кредитного договору.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 23 березня 2012 року між ПАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1 укладений Договір № 1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, відповідно до п. 1.1 якого, банк відкриває поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з використанням платіжних засобів клієнту № НОМЕР_1 у гривнях для проведення розрахунків з використанням платіжної картки на підставі отриманої заяви та інших документів, наданих Клієнтом відповідно до діючого законодавства України, та видає клієнту платіжну картку, що є власністю банку (а.с. 5-6).

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору, банк зобов`язується надати клієнту картку протягом 7 (семи) робочих днів з моменту надання клієнтом заяви і необхідних для розрахунку документів, а також сплати всіх комісій згідно з Тарифами Банку.

Згідно п. 2.2.1 кредитного договору, клієнт зобов`язується отримати картку протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту надання клієнтом відповідної заяви, дотримуватись Правил користування карткою, викладених в Додатку 2 до цього договору.

За змістом п.п. 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, клієнт зобов`язується оплачувати відповідно до діючих тарифів банку по проведенню розрахунків з використанням картки, а також суми комісій, інших платежів, що є наслідком або виникли в результаті використання картки відповідно до діючих тарифів банку; відшкодувати суми збитків банку, понесених у результаті використання картки у порушення умов кредитного договору.

Відповідно до п. 2.2.4 кредитного договору, гранична сума коштів, що доступна позичальнику протягом певного періоду для здійснення операцій із застосуванням платіжної картки становить поточний витратний ліміт клієнта і обчислюється як сума залишку на рахунку за мінусом суми заблокованих, але не списаних коштів. Клієнт зобов`язаний проводити витрати по поточному рахунку в сумах, які не перевищують поточного витратного ліміту. У разі перевищення витратного ліміту при відсутності діючого кредитного договору вважається, що у клієнта виникла заборгованість без достатньої правової підстави у сумі коштів, яка перевищує тариф.

Згідно п. 2.2.5 кредитного договору, відповідач зобов`язується при виникненні несанкціонованої заборгованості та безпідставного набуття клієнтом коштів банку, клієнт зобов`язаний відшкодувати банку суму несанкціонованої заборгованості, а також сплатити відсотки за користування несанкціонованою заборгованістю відповідно до діючих тарифів банку.

Пунктом 6.1 кредитного договору встановлено, що договір вступає в силу з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Термін дії карток вказані на титульній сторінці картки. Якщо картка перевипускається на новий термін дії або випускаються нові картки до поточного рахунку, то термін дії Договору автоматично продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за операціями, здійсненими за цими картками. Закінчення терміну дії картки не означає закінчення терміну дії Договору.

З матеріалів справи вбачається, що як договір № 1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, так і Додаток до нього з розміром тарифів і комісій, підписані відповідачем, остання не заперечувала, що підпис належить саме їй, а отже, договір станом на час розгляду справи сторонами не оспорюється та є дійсним.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала користування відповідачем кредитними коштами, зазначаючи, що остання використовувала виключно власні грошові кошти, що знаходились на вказаному банком картковому рахунку. Згодом у судовому засіданні представник відповідача вказала, що ОСОБА_1 все ж таки користувалася кредитними коштами, проте такі кошти повернула, у зв`язку з чим заборгованість перед банком відсутня.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розміру є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З аналізу вищевказаного положення випливає, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому є належним доказом видачі та руху коштів по особовому рахунку.

Матеріалами справи встановлено, що позивач на підтвердження наявності та розміру заборгованості ОСОБА_1 перед банком, долучив до позовної заяви окрім розрахунку також і виписки по рахунку із зазначенням банківських карток відповідача, якими остання користувалася.

Факт користування вказаними банком картками представник відповідача підтвердила в судовому засіданні.

Таким чином, банком на виконання умов кредитного договору №1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки надано ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді кредитного ліміту, проте відповідачем зобов`язання, передбачені вказаним договором, у повному обсязі не виконані, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.

Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника.

Таким чином, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 Цивільного кодексу України і виходити з того, що якщо договором встановлений обов`язок позивальника повернути кредит частинами (з розстрочення), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишився, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦПК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦПК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором чи законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних від суми простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні.

08 листопада 2018 року (вих. №3/5029) ПАТ КБ «Хрещатик» надсилало на адресу позичальника ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором №1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, а саме 1 269 213,84 грн, яка утворилась станом на 01 серпня 2018 року, однак вказана вимога залишена без належного реагування з боку позичальника ОСОБА_1 (а.с. 28).

Таким чином, строк виконання зобов`язання позивачем змінено та останнім днем повернення кредитних коштів та заборгованості за кредитом було 08 грудня 2018 року.

Проте, у визначений строк відповідач кредит не повернула, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

З наданого банком розрахунку убачається, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язання за укладеним кредитним договором утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача становить 1 755 473,66 грн та складається з: заборгованості за лімітом кредитування з нарахуванням відсотків за період з 23 лютого 2012 року по 13 липня 2016 року у розмірі 610 946,49 грн; заборгованості за відсотками за період з 14 липня 2016 року по 01 жовтня 2018 року у розмірі 516 099,30 грн; пені за простроченою заборгованістю за кредитом за період з 01 листопада 2017 року по 07 вересня 2018 року у розмірі 200 658,25 грн; пені за простроченими процентами за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 132 436,03 грн; інфляційні втрати від прострочення повернення кредитної заборгованості за період з листопада 2015 року по липень 2016 року у розмірі 241 735,02 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01 листопада 2015 року по 01 січня 2018 року у розмірі 53 598,57 грн.

Таким чином, наданий розрахунок є обґрунтованим, заборгованість нарахована в межах строку кредитування та з урахуванням зміни позивачем строку виконання зобов`язання шляхом звернення з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, розмір пені не виходить за рамки розумності та справедливості, враховуючи суму основної заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої та третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час судового розгляду в апеляційній інстанції стороною відповідача не доведено жодними належними та допустимими доказами неотримання ОСОБА_1 кредитних коштів та відсутності заборгованості, заперечуючи проти заявленого позивачем розміру заборгованості, відповідачем власного розрахунку суду не надано.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з огляду на наявність у матеріалах справи виписки по особовому рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом, а також на те, що факт укладення та підписання кредитного договору стороною відповідача не заперечувався, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 , отримавши кредитні кошти на картку у вигляді кредитного ліміту та користувавшись ними, не в повному обсязі виконала умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка з урахуванням розміру відсотків, пені, інфляційних втрат та 3% річних становить 1 755 473,66 грн.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «10» листопада2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик