ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1449/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представниці відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Новатор» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 липня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до Державного підприємства «Новатор» (далі ДП «Новатор») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 зазначила, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2020 року її поновлено на посаді начальника відділу праці ДП «Новатор» з 1 жовтня 2019 року. У період з 1 жовтня до 19 грудня 2019 року позивачка хворіла, внаслідок чого їй був виданий листок непрацездатності. Надалі вимушений прогул тривав із 23 грудня 2019 року до 15 вересня 2020 року.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути з ДП «Новатор» на свою користь 155 286 грн 12 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу в указаний період.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 липня 2021 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції керувався тим, що у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 мав бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, наразі, позов не підлягає задоволенню через сплив позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 довідалася про порушення своїх прав у січні 2020 року (після звільнення з посади учня гальваніка) та звернулася до суду з відповідним позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 19 березня 2020 року, тобто в межах позовної давності. Рішення суду у цій справі (№686/7685/20) не набрало законної сили, внаслідок чого строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, встановлений ст. 233 КЗпП України, не сплив. Суд першої інстанції не дослідив усі обставини справи, не врахував норми чинного законодавства та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ДП «Новатор» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, неправильно витлумачив норми ст. 233 КЗпП України та недотримався приписів ст. 257 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення у відповідній частині вимог і залишенням позову без розгляду в іншій частині вимог.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_1 працювала у ДП «Новатор» на посаді начальника відділу праці.

Згідно наказу від 25 липня 2019 року №252 «Про зміни в організаційній структурі підприємства та скорочення чисельності і штату працівників» посада ОСОБА_1 підлягала скороченню з 1 жовтня 2019 року.

Наказом від 30 вересня 2019 року №988-ВК ОСОБА_1 переведено з посади начальника відділу праці на посаду учня гальваніка цеху друкованих плат (підрозділ №18) ДП «Новатор» з 1 жовтня 2019 року.

З 1 жовтня до 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 хворіла, у зв`язку з чим їй видані листки непрацездатності серії АДЦ №№493602, 503230, 545056, 630205, 545186.

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 приступила до роботи на посаді учня гальваніка, відпрацювавши вісім повних робочих днів 23, 24, 26, 27 грудня 2019 року та 13, 14, 15, 16 січня 2020 року.

Наказом від 16 січня 2020 року №25-ВК ОСОБА_1 звільнено з посади учня гальваніка цеху друкованих плат з 16 січня 2020 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України внаслідок виявленої невідповідності працівника виконуваній роботі (займаній посаді) через стан здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2020 року визнано незаконним і скасовано наказ ДП «Новатор» від 30 вересня 2019 року №988-ВК щодо переведення ОСОБА_1 з посади начальника відділу праці на посаду учня гальваніка цеху друкованих плат (підрозділ №18) ДП «Новатор» з 1 жовтня 2019 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу праці ДП «Новатор» з 1 жовтня 2019 року. В позові про стягнення з ДП «Новатор» на користь ОСОБА_1 різниці у заробітній платі між займаними посадами з усіма нарахуваннями за період вимушеного прогулу відмовлено.

16 вересня 2020 року ДП «Новатор» видало наказ №340 про поновлення ОСОБА_1 на роботі (у зв`язку з відсутністю відділу праці та посади його керівника в організаційній структурі підприємства та в штатному розкладі) поза штатом.

а) щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2019 року до 16 січня 2020 року

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України п ри винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За своєю правовою природою вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Статтею 235 КЗпП України встановлено відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Положення статті 233 КЗпП України визначають строки звернення працівників до суду за вирішенням трудового спору.

Оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, то строк пред`явлення до суду позову про стягнення цього середнього заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Отже, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Зібрані докази вказують на те, що з 23 грудня 2019 року до 16 січня 2020 року ОСОБА_1 працювала на посаді учня гальваніка цеху друкованих плат (підрозділ №18) ДП «Новатор», а тому в указаний період її вимушений прогул не мав місце.

За таких обставин позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2019 року до 16 січня 2020 року є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 вправі заявити позов до ДП «Новатор» про стягнення різниці в заробітку за час виконання нею нижчеоплачуваної роботи в указаний період, але такі вимоги позивачкою не заявлені у справі.

Суд першої інстанції не врахував зазначені обставини, внаслідок чого його висновок про відмову в позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2019 року до 16 січня 2020 року через сплив позовної давності, є помилковим.

б) щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 січня до 15 вересня 2020 року

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Норми статті 257 ЦПК України є імперативними, тобто за наявності підстав, визначених у частині першій, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судом та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний залишити позов без розгляду.

Зокрема, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За правовим визначенням предметом позову є матеріальний зміст позовних вимог позивача, який проявляється в юридичній заінтересованості останнього отримати певне матеріальне благо, щодо якого виник спір, а підстава позову обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Аналіз положень п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України дає підстави для висновку, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не дає підстави суду для залишення позову без розгляду (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі 759/9251/16-ц).

З матеріалів справи вбачається, що 19 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Новатор» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2020 року було відкрито провадження у цій справі (№686/7685/20).

Наразі, ця справа перебуває у провадженні Хмельницького апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2021 року.

Предметом спору, що виник між ОСОБА_1 і ДП «Новатор», у справі №686/7685/20, є вимога позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 січня до 15 вересня 2020 року. При цьому ОСОБА_1 обґрунтувала свій позов тим, що її було незаконно переведено з посади начальника відділу праці на посаду учня гальваніка цеху друкованих плат, а в подальшому звільнено з роботи, у зв`язку з чим мав місце вимушений прогул.

Отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі, що переглядається апеляційним судом (справа №686/25895/20), та у справі №686/7685/20 є тотожними, спір виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

До того ж, ОСОБА_1 посилається на свій позов у справі №686/7685/20, який поданий раніше у часі, ніж позов у справі №686/25895/20, обґрунтовуючи дотримання нею строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

У суду першої інстанції були підстави для залишення позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 січня до 15 вересня 2020 року без розгляду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, натомість суд вирішив спір по суті заявлених вимог.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Суд першої інстанції не врахував указаних обставин і норм чинного законодавства, внаслідок чого його рішення не може залишатися в силі.

В позові ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2019 року до 16 січня 2020 року слід відмовити за необґрунтованістю вимог.

Водночас, позов ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 січня до 15 вересня 2020 року слід залишити без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257, ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки мають місце порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 257, 367, 374, 376, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Державного підприємства «Новатор» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2019 року до 16 січня 2020 року відмовити.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Новатор» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 січня до 15 вересня 2020 року залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Чевилюк З.А.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 53