Справа № 438/568/21
Провадження 2/438/252/2021
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 листопада 2021 року Бориславський міський суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Слиша А.Т.,

при секретарі Гадубяк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою), що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 03 липня 1996 року ОСОБА_1 являється власником (співвласником) квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не мають права власності і права користуватися вищезазначеною квартирою.

ОСОБА_2 був зареєстрований у належній їй квартирі, оскільки перебував у шлюбі із її дочкою ОСОБА_6

24 грудня 2020 року на підставі рішення Бориславського міськрайонного суду Львівської області шлюб між ними розірвано. ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_2 , а тому має місце проживання і на даний час там проживає.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно проживають в АДРЕСА_3 .

ОСОБА_6 являється співвласником вказаного житлового будинку на праві спільної сумісної власності, а тому забезпечена житлом.

Відповідач ОСОБА_8 одружився і також змінив місце свого проживання.

Факт відсутності відповідачів по місцю прописки понад шість місяців підтверджується актом обстеження будинковолодіння від 15.03.2021 р.

Реєстрація відповідачів створює незручності (перешкоди) в користуванні та розпорядженні належним їй майном, оформлення субсидії та інш. Жодних витрат в утриманні квартири не беруть

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не з`явилася, до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні не з`явилися. Від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 до суду надійшли заява, про розгляд справи у їхній відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, оглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

За ч.1 ст.3 17 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 03 липня 1996 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 являються співвласниками квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не мають права власності і права користуватися вищезазначеною квартирою.

ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі, оскільки перебував у шлюбі із її дочкою ОСОБА_6 24 грудня 2020 року на підставі рішення Бориславського міськрайонного суду Львівської області шлюб між ними розірвано. ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_2 , а тому має місце проживання і на даний час там проживає.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно проживають в АДРЕСА_3 .

ОСОБА_6 являється співвласником вказаного житлового будинку на праві спільної сумісної власності, а тому забезпечена житлом.

Відповідач ОСОБА_8 одружився і також змінив місце свого проживання.

Факт відсутності відповідачів по місцю прописки понад шість місяців підтверджується актом обстеження будинковолодіння від 15.03.2021 р.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Таким чином, позивач, як власниця вказаної житлової квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися цією квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Наявність реєстрації місця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в квартирі позивача обмежує її права, як власника, на підставі ст. 391 ЦК має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, повністю доведеними, тому вони підлягають задоволенню.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_6 є співвласником вищезазначеної квартири, її право власності, в силу ст. 41 Конституції України, є непорушним, тому вона відповідно має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в тому числі і право на проживання у вказаній квартирі. Так, як право власності відповідача на частку у спільному майні, яке належить йому на праві приватної спільної власності, в квартирі не припинено, вона не може бути обмежена у будь-який спосіб у користуванні власністю.

Права усіх співвласників законом захищаються у рівній мірі та не допускається захист прав одного співвласника за рахунок обмеження прав іншого співвласника без передбачених законом підстав.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людинита основних свобод, що згідност. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, визнання відповідача ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою що знаходиться в АДРЕСА_1 , призведе до обмеження права останньої у користуванні своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317 ЦК України, яка розкриває зміст права власності таст. 319 того ж Кодексу, яка гарантує кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового приміщення, яке особі належить на праві приватної спільної сумісної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у житловому приміщенні.

У задоволенні позовних вимог щодо визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування спірною житловою квартирою, що знаходиться в АДРЕСА_1 , суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав:

Права осіб, які не досягли 18 років, в особливому порядку захищаються органами опіки та піклування. Однак позивачем не ставилось питання про залучення до справи орган опіки та піклування.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Суд виходить з того, що діти не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності. Місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 визначили їх батьки і діти змушені з ними проживати за іншою адресою. Відтак діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, причини їх не проживання у спірній квартирі є поважними, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справах «Мак Кенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010).

Окрім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних в частині вимог про визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Питання про судові витрати по справі підлягають вирішенню відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 16, 29, 316, 317, 319, 321, 386, 391, ЦК України, ст.ст. 10, 13, 128, 141, 263, 265, 267-268, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою), що знаходиться в АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 грн., в рівних частинах, тобто по 454 грн. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.Т. Слиш