Справа № 149/1015/21
Провадження № 22-ц/801/2128/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вергелес В. О.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 рокуСправа № 149/1015/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 липня 2021 року, ухвалене суддею Вергелесом В.О. в м. Хмільнику, дата складення повного рішення суду невідома, в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У квітні 2021 року АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду із даним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором №0 від 27.05.2020 про надання споживчого кредиту у розмірі 60 075, 5 грн, а також судовий збір в розмірі 2 270 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.05.2020 між сторонами укладено договір № 0 від 27.05.2020 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку.

За змістом підпунктів 1.1.1., 1.1.2., 1.1.3. пункту 1.1. договору, підписуючи цей договір, позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк», затверджених рішенням Продуктивно-тарифного комітету АКІБ «Укрсиббанк» (Протокол від 21.08.2008 року № 243) із усіма змінами і доповненнями пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах. Правила після підписання сторонами договору стають його невід`ємною частиною. Підписуючи договір, сторони стверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору, які викладені в цьому договорі та Правилах.

Відповідно до умов вищезазначеного кредитного договору, банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 59 370 гривень, з яких 59 370 гривень на погашення суми заборгованості за кредитним договором №0.

Відповідно до умов кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 0,00 гривень з моменту укладення кредитного договору до 27.07.2020 включно та 2 835 гривень в період з 28.07.2020 до кінця терміну дії кредитного договору в день сплати ануїтетних платежів. День сплати ануїтетних платежів - це 25 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти.

Відповідно до п. 3.11 договору позичальник сплачує банку комісії у розмірі та порядку відповідно до умов цього договору та додатку № 1 до договору.

Всупереч умовам кредитного договору відповідач тривалий час не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту, процентам, комісії, чим суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Позивач направив відповідачу вимогу про усунення порушень кредитного договору та про дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів у разі не погашення простроченої заборгованості. Однак, відповідач вимогу не виконав, заборгованість не погасив у повному обсязі.

Станом на 27.04.2021 заборгованість відповідача становить 60 075,65 гривень, з яких: 49 667,55 гривень - заборгованість за кредитом, 10 408,10 гривень - заборгованість по комісії.

На день подання позову зобов`язання щодо погашення вказаної заборгованості не виконується, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 27.05.2020 у розмірі 49 667,55 грн, а також судовий збір в розмірі 2 270 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

АТ «Укрсиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 липня 2021 року в частині відмови у стягненні комісії в розмірі 10 408,10 грн та постановити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по комісії у вказаному розмірі. В решті рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

У скарзі зазначає, що Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які застосовані судом першої інстанції до спірних правовідносин, на момент укладення між сторонами кредитного договору втратили чинність, а тому підстави для їх застосування відсутні; безпідставним є посилання суду на постанови ВС від 02.10.2019 у справі №640/2755/16-ц, від 16.09.2020 у справі №127/2775/16-ц та від 17.06.2021 у справі №551/424/16-ц, оскільки вони ухвалені у справах за інших правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором не оскаржується, а тому апеляційним судом на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині не переглядається.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 27.05.2020 між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 27.05.2020 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 59 370 гривень, а саме на погашення суми заборгованості позичальника за кредитом, наданим позичальнику банком на підставі договору про надання споживчого кредиту 0 (а.с.26).

У п. 3.5. договору зазначено, що позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до Графіка платежів, що викладений у Додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 25.05.2024.

Розмір ануїтетного платежу становить 0 гривень з моменту укладення договору до 27.07.2020, з 28.07.2020 - 2 835 грн. Розмір першого ануїтетного платежу може відрізнятися від розміру наступних платежів, розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятися від розміру попередніх (п.3.6 договору).

Ануїтетний платіж повинен сплачуватися щомісячно до 25 числа (включно) кожного місяця (п.3.8. договору).

Пунктом 3.11 договору визначено, що позичальник сплачує Банку комісії відповідно до умов цього договору та Додатку № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною.

Додатком №1 до Договору №0 від 27.05.2020 визначено такі види комісії:

- щомісячна комісія за управління кредитом, розмір якої становить 2,6% від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу);

- комісія за надання послуг по управлінню кредитом при отриманні (встановленні) і використанні кредиту (разова), розмір якої становить 0% річних від суми кредиту, наданого на споживчі цілі;

- комісія за управління кредитом при здійсненні переплати за ініціативою позичальника, розмір якої розраховується, як різниця між сумою фактично сплаченого позичальником останнього ануїтетного платежу та сумою останнього ануїтетного платежу згідно графіку платежів, але не більше 10 грн;

- комісія за надання послуг по управлінню кредитом при використанні кредиту при простроченні сплати чергового платежу в розмірі 500 грн;

- комісія за розрахунково-касове обслуговування (РКО), розмір якої визначається тарифами.

У графіку платежів сторонами погоджено, що сума платежу за місяць (починаючи з 28.07.2020) становить 2 835 грн, з яких 1 291,38 грн йде на погашення основної суми кредиту (в травні місяці 2024 року 1 257,90 грн), а 1543,62 грн це комісія за управління кредитом (а.с.27).

Кожна сторінка Договору про надання споживчого кредиту №0 від 27.05.2020 та додатку №1 до вказаного договору підписана позичальником ОСОБА_1 .

Листом від 03.03.2021 АТ «Укрсиббанк» зверталося до ОСОБА_1 із вимогою про повернення коштів в загальному розмірі 56 988,41 грн: 47 593,41 грн кредитна заборгованість; 2 074,14 грн прострочена кредитна заборгованість; 7 320,86 грн прострочена заборгованість по комісіях (а.с.29).

За розрахунками банку заборгованість ОСОБА_1 станом на 27.04.2021 за кредитним договором №0 від 27.05.2020 становить 60 075,65 грн, з яких: 49 667,55 грн заборгованість за кредитом; 10 408,10 грн заборгованість по комісії (а.с.32).

Вказаний розмір заборгованості ОСОБА_1 не спростований.

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 536 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред`явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, банк у відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України звернувся до суду із позовом, в якому, крім заборгованості за кредитом, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по комісії.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією суд першої інстанції вважав, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки банк всупереч п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, при укладені кредитного договору з позивачем включив в зазначений договір умови, що є несправедливими і суперечать чинному законодавству, зокрема, встановив щомісячну комісію за управлінням кредитом, хоча банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, управління кредитом).

При цьому, судом першої інстанції залишено поза увагою, що договір про надання споживчого кредиту між сторонами укладений 27 травня 2020 року.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, на які послався суд першої інстанції втратили чинність на підставі постанови Правління Національного банку України від 08.06.2017 №49 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит».

Банк надав позичальнику кошти на споживчі потреби, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка чинна на момент виникнення спірних правовідносин), цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема:

- договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (п.1);

- загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом (п.2);

- загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (п.4).

Частинами 1, 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача) визначено, що реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: - доходи кредитодавця у вигляді процентів; - комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; - інші витрати споживача на додаткові та супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит.

У п. 3, 9, 10 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що в договорі про споживчий кредит зазначаються: загальний розмір наданого кредиту; орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися).

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит (ч. 6 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

У договорі про надання споживчого кредиту №0 від 27.05.2020 зазначено, що ОСОБА_1 погоджується з умовами надання споживчого кредиту, його обслуговування і погашення (п.1.1).

Кредитний договір передбачає комісію за управління кредитом, яка включається до суми ануїтетного платежу (2 835 грн) та сплачується щомісячно в розмірі 1 543,62 грн (2,6% від суми кредиту).

Звертаючись до суду із даним позовом, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 60 075,65 грн, яка включає в себе також і заборгованість за комісією в розмірі 10 408,10 грн.

Саме заборгованість за комісією за управління кредитом (2,6% від суми кредиту), крім іншого, просив стягнути позивач.

ОСОБА_1 проставленням власноруч свого підпису під договором про надання споживчого кредиту та додатком до нього погодився із загальною вартістю кредиту.

Враховуючи вищезгадані норми Закону України «Про споживче кредитування» у даному випадку не можна говорити про незаконність дій банку щодо встановлення в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки із вказаного Закону вбачається можливість банків визначати у кредитному договорі нарахування та сплату комісії, яку позичальник зобов`язаний сплатити банку за умови, що він обізнаний про необхідність сплати таких платежів та надав свою згоду на це при укладенні договору.

Оскільки умова щодо сплати комісії міститься в договорі про надання споживчого кредиту №0 від 27.05.2020 та додатку №1 до договору №0 від 27.05.2020, які підписані ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що позичальник був обізнаний про необхідність сплати таких платежів та погодився з такою сплатою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

З моменту укладення кредитного договору у відповідача виник обов`язок щодо виконання умов такого договору.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Колегія суддів враховує, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами кредитного договору, стаття 204 ЦК України створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним відповідно до ст. 526 ЦК України мають виконуватись належним чином відповідно до закону та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

ОСОБА_1 , ознайомившись з кредитним договором, міг відмовитися від його укладення, однак, заперечень щодо сплати комісії у визначеному банком розмірі на момент підписання договору не заявляв, і в подальшому виконував умови договору, частково сплачуючи кредит.

Положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію ОСОБА_1 в судовому порядку не оспорював, і такі відомості в матеріалах справи відсутні.

Постанови ВС від 02.10.2019 у справі №640/2755/16-ц, від 16.09.2020 у справі №127/2775/16-ц та від 17.06.2021 у справі №551/424/16-ц у даному випадку не підлягають до застосування, оскільки вони ухваленні у справах за інших правовідносин (зокрема, кредитні договори укладенні банками із споживачами до набрання чинності Законом України від 15 листопада 2016 року №1734-VIII «Про споживче кредитування», без урахування особливостей цього Закону).

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, а тому вимоги позову в частині стягнення заборгованості по комісії підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення в оскарженій частині неправильно застосовано норми матеріального права (застосування закону, який не підлягає застосуванню), колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні комісії підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову в цій частині.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 405 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 липня 2021 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості по комісії за кредитним договором скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення заборгованості по комісії задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» () заборгованість по комісії за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 травня 2020 року в розмірі 10 408 (десять тисяч чотириста вісім) гривень 10 копійок.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» () судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) гривень.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко