Справа №6/760/163/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Козленко Г.О.,

за участю секретаря - Король О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковського Т. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України без вилучення паспортного документа, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,-

встановив:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло вказане подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного фактичного виконання зобов`язань покладених на нього рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2012 на підставі якого Оболонським районним судом м. Києва 23.10.2013 видано виконавчі листи у справі № 2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму позики 5754960 грн. та 3 % річних від простроченої суми 242 284,22 грн. та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.06.2010 на підставі якого Голосіївським районним судом м. Києва 06.08.2010 видано виконавчий лист у справі № 2-1397/10 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 728 761,42 грн. заборгованості за кредитним договором, а також 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

Обґрунтовуючи подання, державний виконавець зазначає, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження ВП № 60918843 до складу якого входить:

виконавче провадження № 40508045 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2013 у справі № 2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму позики 5754960 грн. та 3 % річних від простроченої суми 242 284,22 грн.;

виконавче провадження № 40508133 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2013 у справі № 2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму позики 5754960 грн. та 3 % річних від простроченої суми 242 284,22 грн.;

виконавче провадження № 33183571 з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 06.08.2010 № 2-1397 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 728 761,42 грн. заборгованості за кредитним договором, а також 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення боржником не виконано, останній ухиляється від виконання рішення суду та вчиняє дії які ускладнюють його виконання, зокрема:

-не подано державному виконавцю декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України;

-не надано державному виконавцю пояснення за фактами невиконання рішень та законних вимог виконавця;

-ОСОБА_3 не з`явився на вимогу державного виконавця.

Отже боржник обізнаний про свої обов`язки по виконанню рішення суду, про наявність виконавчих проваджень, проте ним не здійснюється жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду, повністю або частково.

Представник стягувача ОСОБА_1 , адвокат Шаповалова К.Г. заявою від 29.11.2019 повідомила державного виконавця та надала докази, що боржник систематично перетинає державний кордон.

Як встановлено з відповіді Державної прикордонної служби України від 21.07.2020, боржник ОСОБА_3 систематично перетинає державний кордон України маючи не виконанні зобов`язання на території України.

Факт ухилення боржника від виконання судового рішення призводить до виникнення негативних наслідків як для стягувача, так і для держави.

Будь-яких дій спрямованих на повне виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником не здійснено.

Положенням цивільного процесуального закону, а саме частиною першою ст.441 ЦПК України визначено, що ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

В судовому засіданні державний виконавець та представник стягувача ОСОБА_1 просили задовольнити подання. Представник боржника заперечував проти задоволення подання.

Суд, вивчивши подання, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши копії матеріалів виконавчого провадження, що містяться у матеріалах справи, та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

На підставі заяв представника стягувача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про примусове виконання рішення, державним виконавцем 05.11.2013 винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 40508045 та № 40508133 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2013 у справі № 2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму позики 5754960 грн та 3 % річних від простроченої суми 242 284,22 грн.

Копії даних постанов були направлені сторонам виконавчого провадження, на адреси вказані у виконавчих документах. Крім того, боржник був повідомлений і обізнаний про матеріали виконавчого провадження після ознайомлення з ними його представника 27.12.2019, про що свідчить відмітка на заяві від 20.12.2019.

За для перевірки майнового стану боржника, державним виконавцем до органів що здійснюють реєстрацію майна направлено відповідні запити.

Як зазначає державний виконавець, виконавче провадження № 33183571 з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 06.08.2010 № 2-1397 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 728 761,42 грн. заборгованості за кредитним договором, а також 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи перебувало на виконанні в Оболонському районному відділі державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві та на підставі постанови про передачу матеріалів виконавчого провадження від 26.03.2018 передано для подальшого виконання до Відділу примусового виконання рішень.

В ході виконання даного виконавчого провадження, державним виконавцем звернуто стягнення на належний боржнику транспортний засіб MITSUBISHI OUTLANDER 2.0, рік вип.: 2005, ДНЗ: НОМЕР_1 .

Кошти отримані від реалізації даного транспортного засобу в розмірі

140 315 грн розподілені та перераховані на користь стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Згідно відповідей з органів, що здійснюють реєстрацію майна, встановлено, що інше майно за боржником не зареєстроване.

На підставі відповіді з ДФС, керуючись вимогами ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 03.12.2019 винесено постанову про арешт коштів боржника, які містяться на рахунках боржника в АТ «Альфа-Банк», АТ «Укрсиббанк» та АТ КБ «Приватбанк».

Згідно відповідей з АТ «Альфа-Банк», АТ «Укрсиббанк» та АТ КБ «Приватбанк» постанову про арешт коштів боржника прийнято до виконання. Залишок коштів на рахунках не достатній для виконання постанови у повному обсязі.

На виклик державного виконавця 11.12.2019, ОСОБА_3 до державного виконавця не з`явився, пояснень за фактом невиконання рішення суду не надав, і не повідомив причини неподання документів, хоча як встановлено з відповіді Державної прикордонної служби України в цей період перебував на території України, а уже 20.12.2019 перетнув державний кордон України.

16.12.2019 представником боржника ОСОБА_4 подано до відділу клопотання про зняття арешту з грошових коштів, що містяться на рахунках боржника.

В подальшому, на адреси банківських установ направлено платіжні вимоги про примусове списання коштів з арештованих рахунків боржника.

З рахунків боржника примусово стягнуто кошти в загальному обсязі

368 690,59 грн, які розподілено та перераховано на корить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 161 332,48 грн, а на користь

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перераховано 12698,19 грн.

Також до Державного бюджету України стягнуто виконавчий збір у розмірі 33327,44 грн.

З відповіді на запит до Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону в період з 31.12.2015 по 20.07.2020 вбачається, що боржник доволі часто перетинає кордон України (а.с.139-148).

Разом з тим, до цього часу боржником не вчинено жодних дій, направлених на виконання рішень судів, не надано будь-яких пояснень щодо причин їх невиконання.

Згідно з пунктом 5 частини п`ятої ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний своєчасно з`являтися на вимогу виконавця.

Відповідно до пункту 6 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до судової практики Європейського суду, судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), №36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovak, № 2132/02 від 13 червня 2006 року, «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року).

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28 липня 1999 року, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, § 40).

Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною права на суд, а ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (рішення «Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року). Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, одним з аспектів права на суд є право на доступ до нього, тобто право подавати позов з приводу цивільно-правових питань. Однак таке право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, що остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із стороні.

Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною другою, третьою вказаної статі Закону визначено обов`язки та повноваження виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 19 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виникає право у державного, приватного виконавця звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні подання, суд має перевірити вчинення державним, приватним виконавцем при примусовому виконанні судового рішення всіх можливих виконавчих дій, та з`ясувати наявність доказів, які б свідчили, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої, частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Майнові відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, що означає здатність нести юридичну відповідальність за рахунок власного майна.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії « (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии» § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвені Де МейерепротиБельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Звертаючись до суду із поданням про обмеження виїзду боржника за кордон України, виконавець обґрунтував звернення до суду тим, що у порядку примусового виконання проводяться заходи щодо забезпечення виконання рішення суду, проте боржник ОСОБА_3 , достеменно знаючи про зведене виконавче провадження, свідомо ухиляється від виконання покладених на нього Законом обов`язків та виконання рішень, тобто ухиляється від його виконання, що полягає у наступному: декларація про доходи та майно боржника та притягнення його до адміністративної відповідальності не подана (доказів подання представник боржника не надав), вимоги виконавця щодо забезпечення своєчасного та у повному обсязі вчинення виконавчих дій не виконані, на виклики до державного виконавця не з`являється, боржник офіційно не працевлаштований, проте неодноразово перетинає кордон України, має представників (адвокатів) для захисту його прав та інтересів, однак будь-яких добровільних дій з боку боржника не вчиняється, оскільки всі стягнення в межах виконавчого провадження відбувалися тільки примусово.

Суд приходить до висновку, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язання, сума боргу в значній своїй частині залишається несплаченою, і обставини, які склалися, свідчать, що боржник свідомо намагається ухилитися від виконання рішень судів.

На підставі вищенаведеного, керуючись положеннями Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», ст. 1-33, 352-355, 441 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

Подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковського Т. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України без вилучення паспортного документа, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» - задовольнити.

Тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного фактичного виконання зобов`язань покладених на нього рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2012 на підставі якого Оболонським районним судом м. Києва 23.10.2013 видано виконавчі листи у справі № 2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму позики 5 754 960 грн. та 3 % річних від простроченої суми 242 284,22 грн та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.06.2010 на підставі якого Голосіївським районним судом м. Києва 06.08.2010 видано виконавчий лист у справі № 2-1397/10 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 728 761,42 грн заборгованості за кредитним договором, а також 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Солом`янський районний суд міста Києва.

Суддя - Г.О.Козленко