Номер провадження: 22-ц/813/5660/21
Номер справи місцевого суду: 509/6639/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Приватний нотаріус Овідіопольського (Одеського) районного нотаріального округу Мірошниченко Наталія Миколаївна,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2020 року у складі судді Кочко В.К.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Наталія Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання права на частку у спільній сумісній власності подружжя та права на частку у спадщині.

В заяві просила накласти арешт та заборонити користуватися ОСОБА_5 таким майном: транспортним засобом "MITSUBISHI", 2004 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; транспортним засобом "FORD", 1995 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельною ділянкою, кадастровий номер 123755100:02:003:0191, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; об`єктом нерухомого майна - будівлі та споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також опечатати майно та передати на зберігання третій особі ОСОБА_6 .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що станом на березень 2020 року майно, що є предметом спору, перебуває у володінні та користуванні виключно відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не має доступу до спірного спадкового майна.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2020 року заяву задоволено частково. Накладено арешт на: транспортний засіб "MITSUBISHI", 2004 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; транспортний засіб "FORD", 1995 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер 123755100:02:003:0191, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; об`єкт нерухомого майна - будівлю та споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати в частині відмови у встановленні заборони користування ОСОБА_7 майном, а саме: транспортним засобом "MITSUBISHI", 2004 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; транспортним засобом "FORD", 1995 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельною ділянкою, кадастровий номер 123755100:02:003:0191, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; об`єктом нерухомого майна - будівлі та споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Просила в цій частині заяву задовольнити, заборонити ОСОБА_5 користуватися та опечатати майно, яке зазначене вище та передати на зберігання третій особі ОСОБА_6 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в тексті ухвали не згадується жоден з аргументів, на які посилається заявник; не надається оцінка таким аргументам; не надається оцінка доказів; не вказується на їх врахування або відхилення. Судом не було дотримано вимог п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України, якою вимагається не лише посилання на закон, яким керувався суд при постановленні ухвали, але і зазначення мотивів, з яких суд дійшов відповідних висновків. З тексту оскаржуваної ухвали не вбачається жодного з мотивів, які спонукали суд дійти відповідних висновків. Після прийняття судом рішення у справі існує загроза того, що реальне виконання прийнятого рішення про задоволення позову не відбудеться. Забезпечення позову має бути спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може, зокрема, знецінити майно, яке є предметом позову. Забезпечення позову дозволить усунути утруднення та неможливості виконання рішення.

27.04.2021 ОСОБА_8 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

16.09.2021 від приватного нотаріуса Овідіопольського (Одеського) районного нотаріального округу Мірошниченко Н.М. надійшла заява про неможливість бути присутньою у судовому засіданні, призначеному на 30.09.2021 у зв`язку з професійною завантаженістю.

29.09.2021 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання 30.09.2021 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року N 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Отже, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Судом установлено, що предметом розгляду позову ОСОБА_1 є визнання права на частку у спільній сумісній власності подружжя та права на частку у спадщині.

Відповідно до частини 2 статті 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

З метою створення гарантій для належного виконання судового рішення, а також недопущення виникнення умов, за яких рішення суду буде неможливо виконати чи таке виконання буде ускладнене, суд першої інстанції задовольнив заяву позивача про забезпечення позову в частині накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, в частині щодо опечатання вказаного майна та про передачу його на зберігання третій особі відмовлено.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та вважає, що доводи щодо незаконності ухвали в частині відмови в задоволенні заяви є безпідставними.

Так, відповідач не заперечує, що в його користуванні перебувають транспортні засоби "MITSUBISHI", 2004 року виробництва, "FORD", 1995 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_2 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, кадастровий номер 123755100:02:003:0191, за адресою: АДРЕСА_1 та об`єктом нерухомого майна - будівля та споруда кафе-магазину з кімнатами для відпочинку, за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до доданих до відзиву доказів останній сплачує податок на землю, утримує будинок, здійснює підприємницьку діяльність та відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів "MITSUBISHI", 2004 року виробництва та "FORD", 1995 року виробництва такі належать йому на праві користування.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року N9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб може перешкоджати господарській діяльності відповідача, так як заборона користуватися об`єктом нерухомого майна - будівлі та споруди кафе-магазину з кімнатами для відпочинку та земельною ділянкою і є перешкодою у господарській діяльності останнього.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі N 700/720/17 (провадження N 61-1995 св 20) Верховний Суд дійшов висновку, що "вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Враховуючи вищевказане, Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, неправомірно задовольнив заяву про забезпечення позову в частині заборони СПП "Біле Озеро" вчиняти будь-які дії щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, оскільки заборона не тільки позбавляє СПП "Біле Озеро" на весь час вирішення спору використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору, але й перешкоджає здійсненню ним підприємницької діяльності, як юридичної особи, з якою позивачка уклала договір оренди земельної ділянки, який на даний час є чинним і презумпція правомірності якого у встановленому законом порядку не спростована (стаття 204 ЦК України). Таким чином, суди порушили право відповідача на користування земельної ділянкою, та надали перевагу позиції позивача, ще до моменту вирішення справи по суті, тому доводи касаційної скарги в цій частині є мотивованими та обґрунтованими".

Забезпечення позову шляхом заборони користуватися будинком та розпоряджатися транспортними засобами порушує право відповідача на користування належним йому правом.

Крім того, заборона користуватися рухомим та нерухомим майном надає перевагу позиції позивача, ще до моменту вирішення справи по суті.

При цьому, позивач звернувшись до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони користуватися рухомим та нерухомим майном, не надала доказів того, що незабезпечення позову у запропонований нею спосіб, з урахуванням обставин справи та предметом позову унеможливить виконання майбутнього рішення у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду щодо вирішення заяви про забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права і підстав для її скасування чи зміни в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2020 року в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 18.10.2021.

Головуючий:

Судді: