Справа № 462/4920/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2021 року головуючий суддя Залізничного районного суду м. Львова Галайко Н. М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятого приміщення,

встановив:

Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 у якому просить зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняте підвальне нежитлове приміщення під ін.1-1, 1-2 загальною площею 28, 2 м? за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова. Нежитлове приміщення загальною площею 28, 2 м? було окремим об`єктом цивільно правових відносин за договором оренди № 3331 від 11.10.1994 року укладеним між ОСОБА_2 та Управлінням комунального майна м. Львова. Термін дії договору оренди завершився 27.05.1999 року. 15.05.2020 року комісією у складі представників ЛКП «Левандівка», на балансовому обліку якого перебуває вказане приміщення, було виявлено факт самовільного використання даного приміщення власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 . Незаконне займання відповідачем зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, порушує вимоги ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та перешкоджає ефективному використанню та розпорядженню вищезазначеним об`єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова, тобто Львівська міська рада в особі уповноваженого нею виконавчого органу - Управління комунальної власності позбавлена передбаченого ст. 13, 41, 141 Конституції України, ст. 319 Цивільного кодексу України права самостійно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном, тому просить позов задовольнити. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.08.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

У вказаний строк відповідач не подав суду відзив на позовну заяву, поважних причин такого не повідомив.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник згідно зі ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 02.12.2016 року № 1125, одним із основних завдань управління є виконання функції органу управління майном комунальної власності територіальної громади м. Львова.

Судом встановлено, що на підставі рішення Залізничного райвиконкому м. Львова № 109 від 10.03.1987 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 було передано на баланс ЖЕО залізничного району (а.с. 3-5).

Як вбачається із матеріалів справи, будинок за адресою: АДРЕСА_1 на даний час знаходиться на балансі ЛКП «Левандівка» та перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова.

Як вбачається із договору на оренду нежитлових приміщень № 3331 від 11.10.1994 року укладеним між ОСОБА_4 та Управлінням комунального майна м. Львова орендарю передано нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , під ін.1-1, 1-2 загальною площею 28, 2 м?. Строк дії договору оренди до 27.05.1999 року (а.с. 12-15).

15.05.2020 року комісією у складі представників ЛКП «Левандівка», на балансовому обліку якого перебуває вказане приміщення, було виявлено факт самовільного використання даного приміщення - квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 (а.с. 9).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 758 від 14.05.2020 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 (а.с. 17).

Згідно листа від 10.03.2020 року - ЛКП «Левандівка» скеровувало ОСОБА_1 рекомендацію про вивільнення самовільно зайнятого нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Право власності належить до основоположних прав, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано у ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

У даному випадку предметом спору є вимога про звільнення зайнятого відповідачем належного позивачу на праві власності нежитлового приміщення, яка є різновидом вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відтак, самовільне зайняття відповідачем нежитлового приміщення поза волею власника є порушенням права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач без належних на те правових підстав зайняв нежитлове приміщення під ін.1-1, 1-2 загальною площею 28, 2 м? за адресою: АДРЕСА_1 , вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору при поданні позову до суду у розмірі 2 270 грн. 00 коп. (а.с. 19).

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264, 265, 268, 274, 275, 279ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятого приміщення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняте підвальне нежитлове приміщення під ін.1-1, 1-2 загальною площею 28, 2 м? за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 ) на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (адреса: 79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, ) судові витрати у сумі 2 270 грн. (дві тисячі двісті сімдесят) грн.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Суддя/підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Н. М. Галайко