Єдиний унікальний номер 229/183/20
Номер провадження 22-ц/804/2406/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Корчистої О.І., Никифоряка Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 229/183/20 за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 вересня 2020 року (суддя Лебеженко В.О., повний текст рішення складений 28 вересня 2020 року),

в с т а н о в и в :

16 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки при звільненні, посилаючись на те, що 03 квітня 2017 року на підставі наказу №26/-НОК-ОС/М від 03 квітня 2017 року вона була звільнена за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України з державного підприємства «Донецька залізниця», де працювала начальником дорожньої нормативно-дослідної станції з питань праці. У день звільнення відповідач повний розрахунок не провів, заборгованість не виплачена до теперішнього часу. Заборгованість по заробітній платі складає: за січень 2016 року - 3708,87 грн., за лютий 2016 року - 4166,97 грн., за березень 2016 року - 4443,58 грн., за квітень 2016 року - 4003,22 грн., за травень 2016 року - 4037,19 грн., за червень 2016 року - 3715,18 грн., за липень 2016 року - 4052,93 грн., за серпень 2016 року - 3850,29 грн., за вересень 2016 року - 3569,53 грн., всього 35548,12 грн. Отже, відповідач допустив затримку з остаточним розрахунком при звільненні, чим порушив її законні трудові права, вважає, що має право на стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 11 січня 2020 року складає в сумі 160014,87 грн. (691 х 231,57 грн.). Просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі за період січень 2016 року - вересень 2016 року; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 11 січня 2020 року в сумі 160014,87 грн.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 28 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до державного підприємства «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з державного підприємства «Донецька залізниця» (, юр. адреса: Донецька область, м.Донецьк, вул. Артема, 68) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2016 року у розмірі 35547 грн. 76 коп. з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць за січень 2016 року в сумі 3708 грн. 87 коп. з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів, в частині стягнення заробітної плати за лютий-вересень 2016 року в сумі 31838 грн. 89 коп., після набрання рішенням законної сили, з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнуто з державного підприємства «Донецька залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про відсутність вини відповідача у затримці виплати належних сум позивачу при звільненні є припущенням суду та не ґрунтується на наявних у справі доказах. Відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорні обставини можуть підтверджуватися виключно сертифікатом про такі обставини, яки в матеріалах справи відсутній. Будь-яких належних та допустимих доказіва на підтвердження тієї обставини, що з 03 квітня 2017 року відповідач втратив об`єктивну можливість дотримуватися трудового законодавства щодо оплати праці працівників матеріали справи не містять. Наведений судом першої інстанції у своєму рішенні перелік законів і нормативно-правових актів не можуть вважатися доказами відсутності вини відповідача в порушенні трудового законодавства.

Відповідач своїм право на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 3 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

В апеляційній скарзі позивачка оскаржує рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення суду в частині задоволення позову про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачкою не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 16 жовтня 2012 року по 03 квітня 2017 перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця», що підтверджується трудовою книжкою серія НОМЕР_2 .

Звільнена наказом №26/НОК-ОС/М від 03 квітня 2017 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

З доданих до позову табуляграм, виданих відповідачем позивачці на виконання ст.100 КЗпП України, вбачається, що позивачці нарахована заробітна плата: за січень 2016 року - 3708,87 грн., за лютий 2016 року - 4166,97 грн., за березень 2016 року - 4443,58 грн., за квітень 2016 року - 4003,22 грн., за травень 2016 року - 4037,19 грн., за червень 2016 року - 3715,18 грн., за липень 2016 року - 4052,93 грн., за серпень 2016 року - 3850,29 грн., за вересень 2016 року - 3569,53 грн., всього в сумі 35547,76 грн.

Згідно із відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України, Державне підприємство «Донецька залізниця» зареєстровано за адресою: 83000, Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 68, та 25 листопада 2014 року до єдиного державного реєстру були внесені відомості про знаходження підприємства у стані припинення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, до переліку якого включено м. Донецьк. Із набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року №604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції» відповідач ДП «Донецька залізниця» був позбавлений права користування і розпорядження своїми активами, оскільки вказане майно було закріплене в частині активів за публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про відсутність вини відповідача у затримці виплати належних сум позивачці при звільнені, в зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, вбачається, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що на момент звільнення позивачки належні їй від підприємства суми при звільненні не були виплачені, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Пунктом 8 постанови передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. 168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. 168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. 168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вбачається, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від різних чинників, при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивачка просила стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 11 січня 2020 року в сумі 160014,87 грн. з розрахунку 691 робочий день х 231,57 грн. середньоденна заробітна плата.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що сума середнього заробітку за час затримки 160014,87 грн. є неспівмірною із заборгованістю по заробітній платі в сумі 35548,12 грн., а тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, апеляційний суд вважає таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 5000 грн., зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було би передбачити.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції скасовує рішення в частині відмови в задоволені позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн. з утриманням податку та інших обов`язкових платежів, частково задовольнивши апеляційну скаргу позивачки. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не оскаржувалось.

З огляду на те, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 74,89 грн., виходячи із суми задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 вересня 2020 року в частині відмови про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Донецька залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 11 січня 2020 року у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Зобов`язати державне підприємство «Донецька залізниця» при виплаті ОСОБА_1 доходів у сумі 5000 грн. утримати з цих сум податки та інші обов`язкові платежі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в сумі 74 (сімдесят чотири) грн. 89 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Корчиста

Л.П. Никифоряк