Справа № 642/4599/21
Провадження № 2/642/1832/21
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

01 листопада 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Злобової Я.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості щодо виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість з оплати праці в загальному розмірі 176 383,96 грн. без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету, з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми - податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день ухвалення рішення, моральну шкоду у сумі 5 000 грн., судовий збір в розмірі 1816,00 та судові витрати в розмірі 37,06грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з 11.02.2019 року перебувала в трудових відносинах з Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (далі ХКЕПОП, підприємство, Відповідач) на посаді старшого інспектора з кадрів відділу правового забезпечення та кадрової роботи.

14.05.2021року Позивачка була звільнена із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати (частина 3 статті 38 КЗпП) на підставі наказу ХКЕПОП № 61/к від 14 травня 2021 року.

На останній день звільнення Позивачки, керівництво підприємства повинно було виплатити їй заборгованість з оплати праці в загальному розмірі 146 822,44грн. Вказана сума вже зазначена з урахуванням податків та обов`язкових платежів до бюджету. Розмір заборгованості не оспорюється Позивачкою. 20 травня 2021 року у зв*язку із частковим погашенням відповідачем заборгованості в розмірі 4833,35грн., сума невиплаченої заборгованості склала 141 989,09грн.

Відповідно до довідки ХКЕПОП від 20 травня 2021 року № 03/758 середньоденна заробітна плата Позивачки становить 750 гривень 00 копійок.

Кількість робочих днів, з моменту звільнення 14.05.2021 року Позивачки з роботи до моменту її звернення з позовом до суду 20.07.2021 року, складала 45 робочих днів.

Сума середнього заробітку за час затримки рахуючи з 14.05.2021 по 20.07.2021 складає 33 750,00 грн. (750грн.х 45).

Крім того, прохала стягнути 5 000 грн. моральної шкоди, яка була завдана порушенням її конституційних прав, внаслідок чого Позивачка зазнала душевних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалою суду від 26.07.21 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив в позові відмовити. В обґрунтування заперечень послався на те, що структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Як зазначено в п. 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. по справі №711/4010/13-ц (провадження 14-429цс19) вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, задоволені можуть бути лише вимоги в частині, що стосується стягнення коштів, які належать до структури заробітної плати. Що стосується стягнення невиплаченої вихідної допомоги, то позовні вимоги щодо стягнення з відповідача нарахованих при звільненні коштів позивачем не відокремлені, тому дана вимога в межах розгляду даної справи, виходячи з позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду, задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення середнього заробітку, то відповідач вважає, що в даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, підлягають врахуванню висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Касаційним судом була сформульована правова позиція щодо необхідності застосування принципу пропорційності у спорах, які виникли з передбачених ст. 117 КЗпП України, що є визначальним для визначення аналогічного характеру спору та для її застосування. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № №761/9584/15-ц), у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, (п.п. 91; 91 п. 1,2,3,4 постанови). Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що в даній справі необхідно враховувати не тільки загальну суму простроченої заборгованості роботодавця, але дослідити ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат позивача; наявність у відповідача значних утруднень для виплати заборгованості, пов`язаних із обов`язками сплатити борг за іншими зобов`язаннями, у тому числі за аналогічними вимогами. Необхідно врахувати вказаний принцип пропорційності, а також загальний принцип цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідач вважає, що вказані вимоги не доведені. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016р. у справі №428/7002/14-ц, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача. Крім того, позивач не обґрунтував і розмір моральної шкоди.

Позивач надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що на теперішній час з урахуванням Постанови ВСУ від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц відсутні підстави для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, окрім того зазначила, що керівництво підприємства у відзиві не спростувало факти того, що не здійснювало першочергове погашення своїм працівникам заборгованості по заробітній платі, а натомість направляло кошти на інші видатки та закупівлю сировини. Стосовно заперечень представника відповідача щодо спричинення моральної шкоди, позивач зазначила, що саме з вини відповідача відбулось порушення її прав як працівника у сфері трудових відносин, тому на її користь з відповідача підлягає стягненню моральна шкода.

У судове засідання сторони не з*явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог на підставі доводів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачка з 11.02.2019 року працювала на Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємстві.

14.05.2021 Позивачка була звільнена із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати (частина 3 статті 38 КЗпП) на підставі наказу ХКЕПОП № 61/к від 14 травня 2021 року.

Як вбачається з довідки № 03/757 ХКЕПОО від 20.05.2021, станом на 20 травня 2021р. загальний розмір заборгованості відповідача по заробітній платі перед Позивачкою становить 141 989,09 грн.

Доказів про виплату вказаної суми Відповідачем Позивачці станом на день розгляду справи до суду не надано.

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відомостей про наявність спору про розмір боргу суду не надано.

В день звільнення позивачці, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна)заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні)дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Постановою ВСУ від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) наведено висновки щодо розміру виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки. Так, зокрема зазначено, що мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Розмір цього відшкодування може бути зменшений із врахуванням: 1) розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Саме такі правові висновки наведено у п.90-93 Постановою ВСУ № 14-623цс18.

В день звільнення, як вбачається із матеріалів справи позивачці, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, вихідної допомоги, що є підставою для стягнення на користь останньої вищевказаної заборгованості, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Позивачкою надано до суду довідку за № 03/758 від 20.05.2021 про нараховану заробітну плату, з якої вбачається, що у березні 2021року їй нараховано за 22 робочі дні -15 240 грн., у квітні 2021 року за 22 робочі дні - 17760,00 грн. Таким чином, заробітня плата за два останніх місяці становить 33 000грн. (15 240,00 грн. + 17 760,00 грн. = 33 000 грн.), відповідно середньоденний розмір заробітної плати за останні два місяці складає 750,00 грн. (33 000 грн. : 44 дн.= 750 грн.). Затримка розрахунку має місце з 14.05.2021 року, по день постановлення судового рішення 01.11.2021 року, що складає 116 робочих днів, тому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 14 травня 2021року по 01 листопада 2021 становить 87 000 грн. ( 116 х 750 = 87 000 грн.).

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно документів, доданих Позивачем до позовної заяви, Головне управління Держпраці у Харківській області перевіряло ХКЕПОП з питань додержання законодавства про працю.

Згідно інформації, що міститься на сайті ІАС ДНК розміщені результати проведення позапланових перевірок ХКЕПОП з питань додержання законодавства про працю, що проводились державними інспекторами відділу експертизи умов праці Головного управління Держпраці у Харківській області, а саме:

результати по акту № 2191540 від 18 листопада 2020 року Головного управління Держпраці у Харківській області за електронною адресою:

https://inspections.gov.ua/inspection/view?id=2191540;

результати по акту № 2511439 від 31 рудня 2020 року Головного управління Держпраці у Харківській області за електронною адресою:

https://inspections.gov.ua/inspection/view?id=2511439;

результати по акту № 20-01-4417/0109 від 16 березня 2021 року Головного управління Держпраці у Харківській області за електронною адресою:

https://cdn.inspections.gov.ua/inspection/check-access-file?bucket=inspection&idFile=1065493

Відповідно інформації, що міститься в актах перевірки ХКЕПОП Головним управлінням Держпраці у Харківській області: № 2191540 від 18 листопада 2020 року, № 2511439 від 31 грудня 2020 року, від 16 березня 2021 року № 20-01-4417/0109, керівництво ХКЕПОП замість того, щоб здійснити в першочергове погашення своїм працівникам заборгованості по заробітній платі, в тому числі і Позивачу, воно направляло кошти на інші видатки та закупівлю сировини що у процентному співвідношенню від суму коштів, що надійшли склало: 50,4% 27,5%, 45,8%, а на заробітну плату було направлено 30,1%, 37,2%;, 6,4%.

Зазначену інформацію ХКЕПОП у своєму відзиві та запереченнях не спростувало.

Таким чином, з урахуванням висновків, викладених в Постанові ВСУ від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) щодо розміру виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки, суд враховує, що розмір простроченої заборгованості складає 176383,96 грн., при цьому відповідач не надає суду доказів про поважні причини, не проведення розрахунку з Позивачем, не спростував факти викладені Позивачем, що замість того щоб Відповідач починаючи з травня 2021 року здійснював першочергове направлення коштів на погашення заборгованості по заробітної плати, розмір простроченої заборгованості перед Позивачем майже вдвічі перевищує розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Тому, враховуючи компенсаторний характер виплат, передбачених статті 117 КЗпП України, суд вважає, відсутні підстави для зменшення розміру виплати середнього заробітку Позивачу.

В постанові у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку.

В пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 вказано, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу.

Справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі № 805/1008/16-а.

Абзацем 5 пункту 6 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.99 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Такий дохід обкладається податком з доходів фізичних осіб за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Таким чином, стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягають:

- заборгованість по заробітної плати у розмірі 126 883,96 грн., з якої Відповідач повинен утримати ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету.

- заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі 49 500,00 грн., з якої Відповідач повинен утримати ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету.

Посилання відповідача у запереченнях на скрутний стан підприємства не можуть бути прийняті судом у якості підстави для звільнення від цивільно-правової відповідальності, оскільки, згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України, виплата всіх сум провадиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Знаходження Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства в скрутному матеріальному стані не може бути підставою для відмови позивачу в виплаті заборгованості по заробітній платі.

Враховуючи наведене, розглядаючи відповідно до положень ст. 13 ЦПК України справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов про стягнення заборгованості з оплати праці в загальному в розмірі 176 383, 96грн., та 87 000 грн. середнього заробітку за час затримки підлягають задоволенню в повному обсязі.

При вирішення питання щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 5 000 грн. моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В частині 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В силу ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача.

Невиплата заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивачки свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Дійсно, невиплатою відповідачем належних позивачці коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її прав на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань. Ситуація, яка склалася вимагала від неї додаткових зусиль для організації життя. Таким чином, приймаючи до уваги ті обставини, що позивачка мала незручності з приводу порушення відносно неї законодавства, що призвело до хвилювань, моральних страждань, а також враховуючи тривалість не проведення повного розрахунку з позивачкою, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної вимоги про стягнення заробітної плати, крім того, враховуючи часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, у розмірі 3 000 грн. та стягнення середнього заробітку за весь час затримки при розрахунки при звільненні, з відповідача на корить позивача підлягає стягненню 1452,80 грн. сплаченого судового збору.

Щодо відшкодування Позивачу сплачених судових витрат у розмірі 37,06 грн, то зазначені судові витрати не підлягають компенсації, так як це не передбачено ЦПК України.

Керуючись ст.ст.4,12-13, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, ЦПК України, ст.ст. 38, 94, 97, 116, 117, 237-1 КЗпП, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (адреса 61017, Харківська обл., місто Харків, вул. Велика Панасівська, 112, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (і.н. НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 176 383 (сто сімдесят шість тисяч триста вісімдесят три ) грн. 96 коп. без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету, з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми - податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (адреса 61017, Харківська обл., місто Харків, вул. Велика Панасівська, 112, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (і.н. НОМЕР_1 ) середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 14 травня 2021 року по день ухвалення рішення 01 листопада 2021 року в розмірі 87 000 (вісімдесят сім тисяч) грн. без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету, з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми - податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (адреса 61017, Харківська обл., місто Харків, вул. Велика Панасівська, 112, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (і.н. НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) гривень та сплачений судовий збір в розмірі 1452 (одна тисяча чотириста п*ятдесят дві) грн. 80 коп.

Рішення в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.11.2021 року.

Суддя В.Г. Пашнєв