ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/3260/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів, визнання пункту кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів, визнання пункту кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26 жовтня 2006 року між ним та АКБУ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», укладено кредитний договір № CNL-201/077/2006, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 150 000,00 грн. на строк 120 місяців, а позичальник зобов`язувався повернути його та сплатити відсотки за користування кредитом. Відсоткова ставка по кредиту становила 5,5% річних та FIDR, яка буде визначатись самостійно банком. Пунктом 4.1.1 кредитного договору передбачено плату за порушення прийнятих на себе зобов`язань про повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними коштами у визначені договором строки, згідно якого позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки.

Вважав, що вимога про нарахування та сплату пені за договором кредиту в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки створює умови, при яких за 50 днів прострочення повернення кредиту у банку виникає право на стягнення непропорційно великої компенсації, що згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою договору.

Враховуючи загальний строк позовної давності по пені в 1 рік, вказана несправедлива умова договору, дозволяє, окрім відсотків по кредиту, стягнути з позичальника 365% пені від суми заборгованості по кредиту, що є несправедливим по відношенню до позичальника.

Вважав, що пункт 4.1.1 кредитного договору не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

На підставі зазначеного просив визнати недійсним пункт 4.1.1 кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що предметом розгляду справи № 335/14395/14 не була законність п.4.1.1 кредитного договору, факт стягнення рішенням суду заборгованості за пенею не свідчить про неможливість оскарження умови щодо стягнення пені в іншому судовому процесі, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задоволено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 04 березня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За приписами частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із пунктом другим частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним пунктом кредитного договору права позивача як споживача фінансових послуг не порушені.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що 26 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБУ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», укладено кредитний договір № CNL-201/077/2006.

Згідно пункту 2 частини 1 кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006 банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 150 000,00 грн. Дата остаточного повернення кредиту 26 жовтня 2016 року.

Пунктом 3 частини 1 кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006 передбачено відсоткову ставку за користування кредитом у фіксованому розмірі 5,5 % річних та FIDR, яка буде визначатись самостійно банком.

Пунктом 4.1.1 частини № 2 кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006 встановлено, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2017 року у справі № 335/14395/14-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитними договорами стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 01 листопада 2005 року № CNL-201/046/2005 у розмірі 2 208 992,67 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006 у сумі 2 785 546,02 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 20 березня 2020 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2017 року у справі скасовано в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором від 01 листопада 2005 року № CNL-201/046/2005 у сумі 2 208 992,67 грн. та судового збору у сумі 1 827,00 грн., та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову; в решті рішення суду першої інстанції залишене без змін.

Стаття 15 ЦК України об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року в справі № 487/7824/15-ц, від 28 березня 2018 року в справі № 761/7956/16-ц.

Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на приписи частини третьої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

Відповідно до пункту 4.1.1 частини № 2 кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006 за порушення зобов`язань з повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Пункт 4.1.1 частини № 2 кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006 щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Зазначені обставини також підтверджуються рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2017 року в справі № 335/14395/14-ц, яким стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором від 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006 у розмірі 2 785 646,02 грн., що складається з боргу по кредиту 1 829 546,84 грн. та пені 956 099,18 грн., яка нарахована на суму заборгованості в розмірі 1 % за кожен день прострочення кредиту. Нарахована сума пені перевищує 50 % від суми кредиту.

Таким чином, наявні підстави для визнання несправедливим оспорюваного пункту 4.1.1. кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006, оскільки він встановлює вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Суд першої інстанцій, дійшовши висновку про те, що ОСОБА_1 був обізнаний з умовами договору та належним чином проінформований про оспорювану умову договору, не вважав її дискримінаційною, не звернув уваги на те, що умова про встановлення у кредитному договорі такої компенсації є несправедливою, порушує принцип добросовісності, а її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тому пункт договору, який містить вказану умову, підлягає визнанню недійсним.

Свобода договору, право споживача відмовитися від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору, а також право суду зменшити розмір неустойки не звільняє банк від обов`язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів.

У справі № 335/14395/14-ц не було предметом спору встановлення недійсності оспорюваного пункту кредитного договору, а тому судами не оцінювалося його відповідність вимогам законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував вищевказані норми матеріального права та дійшов помилкового висновку щодо необґрунтованості позову в означеній частині.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині.

В той же час, суд першої інстанції не дав належної оцінки клопотанню ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про застосування строків позовної давності, яке міститься у відзиві на позовну заяву.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Встановлено, що позивач був обізнаний з умовами кредитного договору, зокрема з оспорюваним пунктом 4.1.1 з моменту його укладення (26 жовтня 2006 року), а з позовом до суду звернувся у листопаді 2018 року.

Отже, позивач пропустив позовну давність для звернення до суду з вимогою щодо визнання недійсним вказаного пункту кредитного договору, оскільки саме з дня укладення договору почався перебіг позовної давності.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 4.1.1 кредитного договорувід 26 жовтня 2006 року № CNL-201/077/2006 щодо встановлення пені в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань, проте враховуючи, що позивач пропустив встановлений законом строк звернення до суду за захистом порушеного права, у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності.

В зв`язку з наведеним рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2021 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів, визнання пункту кредитного договору недійсним.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова