№ 201/6849/21
провадження 2/201/2844/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги та судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ НВО «Созидатель» 08 липня 2021 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення збитків в вигляді заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги та судових витрат. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що з відповідачем укладено договір про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, були додаткові угоди, на ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок і встановлені фактичні відносини з приводу надання вказаних послуг до його об`єкту нерухомості: АДРЕСА_1 , під час планової перевірки стану виконання умов цього договору за вказаною адресою, абонентом по якій є відповідач, було виявлено, що надані житлово-комунальні послуги відповідачу надавалися: опалення, гаряче водопостачання, електроенергія та інш., він їх використовує, але повної оплати за вказані спожиті послуги немає, внаслідок чого позивачу завдано матеріальної шкоди, про що був складений акт, надсилалися попередження, є заборгованість по сплаті спожитих послуг. Відповідальність за завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов договору та закону повинен нести відповідач. Вартість збитків позивача з урахуванням часу користування вказаними послугами відповідачем, сезонності та показників лічильника з урахуванням уточнень і перерахунків станом на 01 червня 2021 року складає всього 31 512 грн. 07 коп.. Позовну давність не пропустили, оскільки ставлять питання про борг в межах трьох років станом на час подання позову - 2021 рік, в якому вони фактично і звернулися до суду, правовідносини триваючі, була досудова вимога. На час розгляду справи в суді відповідач не погодився з боргом та просив додаткову інформацію і спочатку не погасив основну заборгованість. Представник позивача просив суд стягнути з відповідача вказану не сплачену суму збитків з урахуванням штрафних санкцій по їх розрахунку, а також витрати на оплату судового збору, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовну заяву фактично не визнала, зараз заборгованість не така як вказує позивач, а завищена і значно відрізняється від боргів інших мешканців цього будинку, вона просила позивача надати інформацію про тарифи і способи нарахування їй боргу, але така інформація їй надана не була, доказів на підтвердження позову не надано, врешті вона сплатила всю суму заборгованості, надала докази про це, вважає позов необгрунтованим і за можливе відмову в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача, з`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ПрАТ НВО «Созидатель» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 і відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надає фізичній особі споживачу житлово-комунальні послуги, що полягають у теплопостачанні, електропостачанні, водопостачанні і водовідведенні та інш. за його місцем проживання. Зазначені правовідносини є складовою частиною правочину найму житлового приміщення, передбаченого нормами ЖК України, що виникли з дій боржника та ПрАТ НВО «Созидатель», спрямованих на набуття цивільних прав та обов`язків щодо житлово-комунальних послуг та їх оплати. Відповідач ОСОБА_1 є власником житла за адресою АДРЕСА_1 , де і зареєстрована, абонентом послуг позивача (за місцем мешкання) є саме цей відповідач, що користується житлово-комунальними послугами до її будинку і квартири, з нею не укладено договір і додаткові угоди, встановилися відносини з приводу цих послуг шляхом відкриття особового рахунку та видана розрахункова книжка, цей відповідач частково виконував умови укладеного договору про надання цих послуг щодо їх оплати (до завдання збитків в вигляді боргу і після цього). При цьому позивачем відповідачу роз`яснено порядок користування та оплати за спожиті послуги, відповідач зобов`язався споживати і сплачувати ці послуги у вказаному ним об`єкті нерухомості.

Але за спожиту послугу теплопостачання, освітлення, утримання прибудинкової території відповідач на час подання позову до суду повністю не розраховувався з позивачем, мається заборгованість. Під час планової перевірки представниками позивача за місцем фактичного мешкання відповідача виявлена заборгованість: ця заборгованість була з урахуванням часу користування вказаними послугами відповідачем, сезонності та показників лічильника з урахуванням уточнень і перерахунків станом на 01 червня 2021 року складає 31 512 грн. 07 коп., внаслідок чого позивачу на той час як балансоутримувачу і надавачу вказаних послуг завдано збитки, про що був складений акт і розрахунок боргу. В добровільному порядку це питання вирішене не було, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає на цей час позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст. ст. 156, 162 ЖК Української РСР, власник та члени його сім`ї зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник приміщення - це фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням, зареєстроване в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пункт 5 ч. 2 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно із ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до умов встановлених фактичних відносин з приводу житлово-комунальних послуг шляхом укладення договору, додаткових угод та відкриття особового рахунку, виданої розрахункової книжки абоненту відповідачу відкрито особовий рахунок, споживач зобов`язаний вносити своєчасно і в повному розмірі плату за надані житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх сімей.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно до ч. 1 ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

З договору та пояснень причетних осіб встановлено, що водопостачання і водовідведення відповідачем використовується без обліково, відповідальність за це несе відповідач.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що лічильник в помешканні відповідача знаходиться, договір на надання послу з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території до житла відповідача є, додаткові угоди укладені, особовий рахунок відкрито і плата за користування вказаними спожитими послугами відповідачем раніше була і зараз частково є.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

За таких обставин суд вважає, що позивач довів вину відповідача в завданні збитків згідно наданого розрахунку кількості спожитої послуги і наступною не сплатою витрат (заборгованості) за користування цією послугою з урахуванням часу користування нею, сезонності та наявних показників.

Згідно статуту ПрАТ «НВП «Созидатель», затвердженого рішенням загальних зборів від 22 січня 2011 року, ПрАТ «Науково-виробниче підприємство «Созидатель» є правонаступником АТЗТ «Науково-виробниче підприємство «Созидатель».

Як вбачається з доданого до позовної заяви виписки з особового рахунку відповідача, ПрАТ «НВО «Созидатель» виставляло вартість обслуговування як і передбачено рішенням міської ради. Враховуючи те, що вартість енергоресурсів, заробітних плат, та інших витрат, які впливають на формування тарифу на комунальні послуги постійно зростало, виникла необхідність у підвищенні тарифу. З метою коригування тарифів, починаючи з 2016 року, АТ «НВО «Созидатель» неодноразово зверталось до Дніпропетровської міської з даним питанням (вартість послуг, тарифи).

20 березня 2017 року ПрАТ «НВО «Созидатель» отримав першу відповідь від Дніпровської міської ради від 17 березня 2017 року за вихідним № 3/3-1243 (вхідний до АТ «НВО «Созидатель» 129) на заяви від 07 листопада 2016 року за вихідним № 998 та від 15 грудня 2016 року за вхідним № 1163-2016, відповідно до якої Дніпровська міська рада відмовила позивачу щодо встановлення/затвердження коригування тарифів на послугу утримання будинку та прибудинкової території, посилаючись на те, що «наразі Законом не передбачено механізмів державного регулювання ціни на послуги з управління багатоквартирним будинком. Відтак, порядок формування ціни на цю послугу Кабінетом Міністрів України не затверджується, розрахунок ціни уповноваженим органом (органами місцевого самоврядування) управителем для встановлення (погодження) не подається. Так як, в управління будинком входить послуга з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій її затверджувати виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради не потрібно».

10 листопада 2017 року ПрАТ «НВО «Созидатель» отримало другу відповідь від Дніпровської міської ради від 10 листопада 2017 року вихідний № 3/5-4723 (вхідний до АТ «НВО «Созидатель» № 402) на їх заяву від 25 жовтня 2017 року за вихідним № 1275-2017, відповідно до якої Дніпровська міська рада вдруге відмовила підприємству позивача щодо встановлення/затвердження коригування тарифів на послугу утримання будинку та прибудинкової території, та повернула подані розрахунки нового розміру тарифу, посилаючись на те, що «Законом не передбачено механізмів державного регулювання ціни на послуги з управління багатоквартирним будинком. Відтак, порядок формування ціни на цю послугу Кабінетом Міністрів України не затверджується, розрахунок ціни уповноваженим органом (органами місцевого самоврядування) управителем для встановлення (погодження) не подається. Так як, в управління будинком входить послуга з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій її затверджувати виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради не потрібно. Зазначені вище норми законодавства поширюються на відносини, щодо надання житлово-комунальних послуг з мешканцями житлових будинків з якими не укладено договір на управління...».

Тобто, Дніпропетровська міська рада встановила, що встановлення /затвердження ціни/ тарифу на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій як і регулювання ціни на послуги з управління багатоквартирним будинком - не відбувається. Враховуючи те, що тариф встановлений рішенням 2012 року був економічно необгрунтованим, оскільки минуло п`ять років з моменту його встановлення, позивача ПрАТ «НВО «Созидатель» збільшило вартість послуги з обслуговування, довівши її до економічно обгрунтованої.

Відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем Договору - «...у разі зміни тарифів на комунальні послуги, вони є обов`язковими для сторін з моменту їх введення у дію. Інформація про зміну тарифів зазначається у рахунках на оплату, на інформаційних дошках у житлових будинках, а також в Інтернеті на конкретно визначеному сайті. Отже, вартість послуги з обслуговування тарифу було підвищено до економічно обґрунтованого рівня, належним чином.

Та сама ситуація стосується й вартості послуг з опалення. Між позивачем та відповідачем було укладено договір про теплопостачання, яким визначено тариф та таку послугу. Договором також передбачено, що вразі зміни тарифів, вони є обов`язковими до виконання та зазначається на рахунках, на квитанціях та в мережі Інтернет.

Що стосується виставлення окремо послуги з електрозабезпечення місць загального користування: з виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що виставлення плати за послуги було розпочато з кінця 2016 року. Така ситуація виникла у зв`язку з тим, що у вартість тарифу на обслуговування житлового будинку, була закладена вартість освітлення місць загального користування. У зв`язку з тим, що вартість електричної енергії енергопостачальниками на території держави була в односторонньому порядку підвищена, а закладена в тариф вартість освітлення місць загального користування не покривала витрат на саме освітлення, у зв`язку з цим, і було передбачено графу «оплата міць загального користування», яка фактично стала оплатою використаної електричної енергії за новими тарифами енергопостачальних організацій.

Та сама ситуація стосується і послуги з технічного обслуговування системи теплопостачання. АТ «НВО «Созидатель» надавав окрім інших послуг, послуги з теплопостачання та гарячого водо забезпечення житлового будинку. З кінця 2016 року, вартість обслуговування системи теплопостачання, була винесена окремо з тарифу обслуговування, оскільки тариф обслуговування будинку не був економічно обґрунтованим, та не покривав затрат АТ «НВО «Созидатель» на такі послуги. Законом заборонено застосовувати тарифи на комунальні послуги, нижче їх собівартості.

Також, відповідач відмовлявся від сплати послуги за опалення місць загального користування, зазначаючи що такий вид послуги не передбачено договором укладеним між сторонами. Як зазначено вище, ПрАТ «НВО «Созидатель» надавав окрім інших послуг, послуги з теплопостачання та гарячого водо забезпечення житлового будинку. Однією з послуг, було опалення місць загального користування, що створює комфортні умови співвласникам будинку в місцях загального користування, зберігає в належному стані майно співвласників, створює більш комфорті умови опалення власних квартир та приміщень, та ін..

Відповідно до пункту 3, частини 5, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже законодавством встановлений обов`язок споживача сплачувати в повному обсязі спожиті комунальні послуги. Відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надання житлово-комунальних послуг. А тому, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року по справі № 6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року по справі № 3- 184цс14 та від 20 квітня 2016 року по справі № 6-2951 цс-15.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже позивачем доведено, що саме неправомірними діями відповідача, пов`язаними з незаконним і неправильним використанням наданої йому послуги позивачем останньому було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України.

Відповідно до цього Закону (п. 1 ст. 9 та п. 5 ст. 27) управитель багатоквартирного будинку призначається за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, або ж на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок.

Як вбачається з матеріалів перевірки, у ПрАТ «НВО «Созидатель» відсутні документи (рішення, протокол, дозвіл) про обрання (визначення) його управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 . Враховуючи зазначене, ПрАТ «НВО «Созидатель» є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а не управителем вищезазначеного будинку, а отже повинно надавати послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за тарифом, затвердженим органом місцевого самоврядування.

При цьому, підпунктом 2 п. «а» ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено віднесення до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад власних (самоврядних) повноважень з встановлення в порядку і межах, визначених законом, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Враховуючи зазначене, ПрАТ «НВО «Созидатель» повинно було сформувати тарифи на теплопостачання (опалення та постачання гарячої води) відповідно до вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869, та подати на затвердження до органів місцевого самоврядування.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг (стаття 4 цього Закону).

За статтею 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» стандарти, нормативи, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Інші центральні органи виконавчої влади затверджують нормативно-правові акти у сфері житлово-комунальних послуг, що видаються в межах їхніх повноважень після погодження або спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, і реєструються в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно зі статтею 14 вказаного Закону залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Адміністративно-правову природу мають перші два порядки і, виходячи із законодавчого формулювання, визначення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги має здійснюватись через процедуру затвердження.

Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядок формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядок формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядок розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію та Порядок встановлення роздрібних цін на природний газ для населення затверджені Постановою № 869.

Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб`єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, суб`єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку.

З власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг.

Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Статтею 66 ЖК Української РСР установлено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Відповідно до вимог цієї статті калькуляційною одиницею є 1 кв. м загальної площі.

Комунальні послуги це послуги, які надаються водо-, тепло-, газо-, електропостачальниками та іншими організаціями власникам (наймачам) житлових приміщень за встановлену уповноваженими державними органами плату.

Плата за комунальні послуги власниками квартир, наймачами, орендарями сплачується відповідно до затверджених цін, тарифів та показників засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача послуг оплачувати такі у строки, встановлені договором або законом.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст. 5 - 7).

Відповідно до пп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону, ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, встановлення тарифів щодо оплати побутових, комунальних та інших послуг, які надаються підприємствами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, та погодження цих питань з підприємствами, установами й організаціями, які не належать до комунальної власності.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про ціни і ціноутворення» Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами.

У Цивільному кодексі України (ст. 319) визначено, що власність зобов`язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, інтересам суспільства.

Водночас, ч. 1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статтями 20, 21 цього Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Чинне цивільне законодавство передбачає принцип свободи договору (ст. 3 ЦК України).

ПрAT «НВО «Созидатель» не є монополістом на ринку комунальних послуг, а тому ціни (тарифи) на послуги, які воно надає не є регульованими і відповідно не потребує затвердження їх органом місцевого самоврядування.

Позивач, як і інші співвласники багатоквартирного будинку, можуть в будь-який час обрати іншого виконавця комунальних послуг з постачання теплової енергії та гарячої води та укласти з ним відповідні договори, розірвавши договори з ПрAT «НВО «Созидатель».

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

Згідно зазначених норм закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов`язання.

Відповідно до вимог ст. 204, 205 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Між АТЗТ «НВО «Созидатель», правонаступником якого є позивач, і ОСОБА_1 раніше було укладено договори про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання і про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території. Означені договори є чинними, не розірвані, судом недійсними не визнавалися.

Отже, у споживача є обов`язок оплати спожитих послуг саме за встановленим тарифом виникає із договору, укладеного із виробником/постачальником послуг.

Відповідно до п. 2.4. цих договорів, розмір щомісячної плати за комунальні послуги на дату укладання цього Договору визначається у додатку № 1 до Договору «Перелік послуг, що надаються за Договором, та розрахунок щомісячних платежів» на підставі затверджених у встановленому законодавством порядку тарифів. У разі зміни тарифів на комунальні послуги, вони є обов`язковими для сторін з моменту їх введення у дію. Інформація про зміну тарифів доводиться до споживача одним з таких способів: у рахунках на оплату на інформаційних дошках у житлових будинках, а також в Інтернеті на сайті: www.sozidatel.dp.ua. Зміна тарифів не потребує внесення змія, до цього договору.

Відповідно до ч. 7, 10 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво не допускається.

У разі зміни протягом строку дії цін/тарифів обсягу окремих складових економічно обґрунтованих витрат з причин, які не залежать від виконавця/виробника, зокрема, збільшення або зменшення податків і зборів, мінімальної заробітної плати, орендної плати та амортизаційних відрахувань, підвищення або зниження цін на паливно-енергетичні та інші матеріальні ресурси, виконавці/виробники проводять коригування встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги і подають на затвердження до органу, уповноваженого здійснювати встановлення таких цін/тарифів. При цьому перерахунок цін/тарифів може проводитися шляхом коригування лише тих складових структури цін/тарифів, за якими відбулися цінові зміни в бік збільшення або зменшення. При коригуванні додатково враховується компенсація втрат (або вилучення необґрунтовано отриманих прибутків) від застосування не скоригованої на зміну вартості окремих витрат ціни/тарифу в період до встановлення скоригованих цін/тарифів.

Безпідставними є доводи відповідача про те, що здійснений позивачем розрахунок заборгованості є не обґрунтованим, і тарифи мають бути затверджені органом місцевого самоврядування, оскільки ціни на житлово-комунальні послуги, в даному випадку визначаються виключно за договором (домовленістю сторін) а їх коригування здійснюється відповідно до ч. 10 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яке не потребує подальшого затвердження органом місцевого самоврядування.

Не представлено суду також належних і допустимих доказів того, що послуги позивача є неякісними, адже будь-який претензій позивач до ПрАТ «НВО «Созидатель» не направляв, актів, якими було б зафіксована незадовільна якість послуг не складав.

На спростування правильності розрахунку позивача в частині оплати за опалення та гаряче водопостачання відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ПрАТ «НВО «Созидатель» підлягали б задоволенню.

Але, погоджуючись з зазначеним, сторона відповідача вже підчас розгляду справи по суті звернулася до позивача, з`ясувала точну суму боргу і повністю погасила свою заборгованість по вказану в позові розрахунку і надала суду довідку за підписом головного бухгалтера і генерального директора ПрАТ НВО «Созидатель» про відсутність будь-якої заборгованості за спожиті жкг послуги, надані позивачем. Отже, на цей час борг погашено повністю і претензій позивача до відповідача немає. Подвійне ж стягнення сум боргу законодавством не передбачено.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до п. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Не може суд прийняти до уваги первісні заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджені. Сама по собі відсутність договору на вказані послуги чи його лонгація з відповідачем, певний строк несплати з різних причин не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідач має у власності вказаний об`єкт нерухомості, вважає його своїм і тривалий час претендує на нього, на цю адресу відкрито особовий рахунок з відповідачем, який користується житлово-комунальними послугами і частково виконував умови договору про надання цих послуг щодо їх оплати (до завдання збитків).

Суд вважає, що сторона позивача не пропустила строк позовної давності (про що заявлено відповідачем), в письмовому вигляді зверталася до відповідача з питанням позасудового врегулювання питання погашення боргу за вказаний період, позивач намагався звернути стягнення на вказаний борг шляхом звернення і до самого відповідача, і до суду, правовідносини сторін з цього питання триваючі і продовжувані, вони є і зараз не перервані, фактично вказані житлово-комунальні послуги надаються безперервно і ці послуги відповідач використовує, а отже і повинен сплачувати надання цих послуг.

При таких обставинах суд вважає можливим ПрАТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті житлово-комунальні послуги відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, на цей час не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 22, 202, 526, 527, 530, 533, 543, 611, 625, 1166 ЦК України, ст. 61, 64, 65, 66, 67, 68, 150 ЖК України, ст. 1, 5, 7, 8, 13, 14, 19, 20, 26-28, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Приватному акціонерному товариству «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги та судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -