ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/719/21
Провадження № 22-ц/4820/1673/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю представника апелянта,

відповідача та його представника,

третьої особи,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 серпня 2021 року, суддя Ніколова С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 27 березня 2013 року подарував їй та її сестрі ОСОБА_4 , які є його дочками, 12/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач, як член сім`ї власника, з 18 квітня 2013 року зареєстрований за вказаною адресою, однак не проживає в будинку без поважних на те причин з січня 2020 року. Рішенням суду від 28 січня 2020 року шлюб між її батьками, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний, і на даний час батько фактично має іншу сім`ю, однак залишається зареєстрованим в будинку. Дані обставини заважають їй повноцінно користуватися та розпоряджатися будинком. Крім того, відповідач неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини, матері позивача ОСОБА_3 та відносно іншої дочки, ОСОБА_4 , між ними періодично виникають сварки, в тому числі щодо користування будинком.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд виходив з того, що між сторонами існує конфлікт щодо користування спірним будинком, однак доказів на підтвердження обставин того, що відповідач без поважних причин не проживає в будинку з січня 2020 року позивачем не надано і таких обставин не встановлено в судовому засіданні. Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що ОСОБА_2 створив іншу сім`ю не підтверджує того, що відповідач понад один рік без поважних причин не проживає в спірному будинку. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомив, що протягом 2020 року періодично, декілька раз в тиждень, він бачив відповідача на території подвір`я спірного будинку, а біля будинку був припаркований його автомобіль. Наявність на праві спільної часткової власності у відповідача житлового будинку в іншому населеному пункті, не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування спірним будинком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Судом правильно встановлено, що між сторонами існують особисті неприязні відносини, що призводять до конфліктів. Однак доводи відповідача не містять відомостей щодо його проживання за вказаний період та про намір вселитися до спірного житла, чи вчинення йому перешкод з боку позивача щодо проживання у спірному будинку. Постанова Волочиського районного суду від 28 грудня 2020 року у справі №671/1963/20 щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за фактом вчинення домашнього насильства не встановлює факту проживання відповідача в спірному будинку. ОСОБА_2 періодично приїжджав до будинку та на його подвір`ї влаштовував сварки. Суд не врахував наявності у відповідача на праві спільної часткової власності окремого житла та не взяв до уваги створення ним сім`ї з іншою жінкою, народження сина. Як на підставу своїх вимог апелянт також вказав на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.02.2021 року № 643/3624/16, від 20.01.2021 року № 668/13127/15 та від 24.02.2021 року №940/1287/19, які суд першої інстанції, на його думку, не застосував.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказав, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 він продовжував проживати за місцем своєї реєстрації. Однак через погіршення стосунків, його бувша дружина та повнолітня дочка вчиняють дії, спрямовані на його виселення із займаного житла, внаслідок чого його життя за місцем реєстрації стало нестерпним та він був змушений періодично залишати помешкання та проживати у друзів та знайомих у м. Волочиськ Хмельницької області. На даний час він винаймає квартиру АДРЕСА_2 . Вважає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні представник апелянта та третя особа підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідача та його представник в суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 , від імені якої діє матір ОСОБА_3 , на праві приватної спільної часткової власності належить 12/50 частки житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , які були подаровані їм ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27 березня 2013 року (а.с. 15-17).

Місце проживання ОСОБА_2 з 18 квітня 2013 року зареєстроване у вказаному будинку, до якого він вселився як член сім`ї власника (а.с. 72 на звороті).

ОСОБА_6 та матір позивачів ОСОБА_7 (прізвище змінене на « ОСОБА_8 ») перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 липня 2000 року. Шлюб між ними розірвано рішенням Волочиського районного суду від 28 січня 2020 року, яким встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 після припинення шлюбних відносин проживали разом (а.с. 10).

Згідно з актом обстеження №2 від 06 квітня 2021 року депутатом Волочиської міської ради ОТГ зі слів заявника було встановлено, що ОСОБА_2 з 2020 року не проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Відповідно до постанови Волочиського районного суду від 28 грудня 2020 року у справі №671/1963/20 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, останній 26 березня 2020 року та 13 вересня 2020 року вчиняв домашнє насильство стосовно колишньої дружини ОСОБА_3 . Зокрема, 25 березня 2020 року, приблизно о 16 год. 00 хв. у АДРЕСА_1 , вчинив відносно ОСОБА_3 домашнє насильство економічного характеру, що виразилося в обмеженні місця перебування, а саме вигнав останню з будинку за адресою АДРЕСА_1 . Окрім цього, 13 вересня 2020 року ОСОБА_2 , приблизно о 16 год. 00 хв., по АДРЕСА_1 , вчинив відносно ОСОБА_3 психологічне насильство в сім`ї, а саме виражався нецензурною лексикою, ображав та обзивав, чим завдав шкоди її психічному здоров`ю (а.с. 11).

Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтями 64, 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якими є дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 464/7923/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши наявність між сторонами вкрай неприязних стосунків та конфліктів, які є перешкодою для користування відповідачем ОСОБА_2 спірним житловим будинком, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність поважних причин не проживання відповідача у спірному житловому будинку тривалий період часу та відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідач у спірному приміщенні зареєстрований у встановленому законом порядку як член сім`ї позивача, отже, у законний спосіб набув право користування житловим приміщенням.

Вказане узгоджується з правовими позиціями викладеними у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 199/1663/17 та від 22 січня 2020 року у справі №686/436/17.

В той же час, ОСОБА_1 не надано доказів того, що ОСОБА_2 був відсутній за адресою свого зареєстрованого місця проживання понад один рік, не проживає у спірному житлову приміщенні без поважних причин, перешкоджає їй користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю, а також те, що він втратив інтерес до спірного житла.

Оскільки втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, апеляційний суд вважає, що посилання апелянта на наявність у відповідача на праві спільної часткової власності житлового будинку АДРЕСА_3 , саме по собі також не є достатньою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апелянта зводяться до непогодження з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірені доводи сторін та надана їм належна правова оцінка.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід визнати необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

Т.В. Спірідонова