Справа № 276/1493/20
Провадження по справі №2/276/562/21
18 жовтня 2021 року смт. Хорошів
Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Збаражського А.М., з участю:
секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання втрати права користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .
В даній квартирі зареєстровані відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач вказує, що відповідачі втратили право користування вказаною квартирою внаслідок переходу права власності на дане нерухоме майно до іншої особи. Порядок користування квартирою з відповідачами не визначався, відповідачі договору найму щодо користування жилим приміщенням не укладали та не звертались до нього з заявами про укладення договору найму житлового приміщення.
У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності без законних на те підстав, то вони даними діями чинять йому перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24.12.2020 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а також не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі у судові засідання, які були призначені на 31.05.2021 року та 18.10.2021 року не з`являлись, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, судові повістки направлялись за зареєстрованим місцем проживання відповідачів, проте повернулись не врученими.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на викладене, керуючись положеннями статей 280, 281 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд даної справи.
У відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку.
Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 05 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Муравською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №993, позивачу, як покупцю, передано у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.сп.5-6).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №219211685, сформованного 05.08.2020 року, позивач, ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 (а.сп.7).
Відповідно до довідок за №800 та №801 від 17.09.2020 року виданих виконавчим комітетом Хорошівської селищної ради Хорошіського району Житомирської області, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.сп.8-9).
За змістом позовної заяви відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування вказаною квартирою внаслідок переходу права власності на дане нерухоме майно до іншої особи. Відповідачі не визначили з позивачем порядок користування квартирою; договору найму щодо користування жилим приміщенням не укладали та не звертались до позивача з заявами про укладення договору найму житлового приміщення.
У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності без законних на те підстав, то вони даними діями чинять йому перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.
З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що право власності позивача порушується, реєстрація відповідачів чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення у повному обсязі. Доказів, які б спростували вищезазначене, відповідачами суду не надано та в матеріалах справи відсутні.
Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Оскільки позов задоволено у повному обсязі та позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі по 420,40 грн. з кожного.
Керуючись ст. 4, 7, 12, 13, 43, 258-259, 263-265, 268, 280, 281, 354 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання втрати права користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок понесених судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок понесених судових витрат.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .
Суддя А.М. Збаражський