ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/1328/20Головуючий у 1-й інстанції Котів Л.І.
Провадження № 22-ц/817/867/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

представника АТ КБ ПриватБанк - Панькова О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №602/1328/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ухваленого суддею Костів Л.І., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року АТ КБ ПриватБанк звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н, укладеним 30 вересня 2014 року між ПАТ КБ ПриватБанк та відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у відповідності до умов кредитного договору відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту був збільшений до 12000.00 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору на підставі яких відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язувався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором.

Відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, внаслідок чого станом на 20 травня 2020 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 20609,41 грн., з яких 13851,15 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6758,26 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк просить скасувати рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт вказує, що відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 30.09.2014 року відповідачка погодилася з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифами складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг; вона ознайомилась та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідачка отримала картку та після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалась карткою, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, а також здійснювала частково погашення заборгованості по кредитному договору.

Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за простроченим тілом кредиту, мотивуючи, що позивач не обґрунтував правову природу такої заборгованості, а також відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права. Відмова суду у задоволенні цих позовних вимог порушує принципи двосторонності та оплатності договору. А отже, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, оскільки можливість кредитування забезпечується за рахунок залучених грошових коштів на банківських депозитах.

Також вважає необґрунтованим посилання суду на застосування правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, оскільки спірні правовідносини в цих справах не є подібними. В ній відповідачем заперечувались умови договору, тоді як в даній справі позичальник умов кредитного договору не оспорював, що свідчить про його згоду з такими.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не поступав.

У судовому засіданні представник АТ КБ ПриватБанк Паньков О.П. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку ч.11. ст.128 ЦПК України у зв`язку із відсутністю даних про її зареєстроване місце проживання (перебування).

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не поступило.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України та думку представника позивача колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності відповідачки, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце слухання справи.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік встановлено, що з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 270 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у цій справі становить 20609,41 грн., що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн. х 100 =227 000 грн.).

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (ч. 3 ст. 169 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" та відповідачем на підставі заяви відповідача укладено договір б/н про надання банківських послуг.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Згідно з умовами даного кредитного договору відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який згодом було збільшено до 12000,00 грн.

До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку.

Відповідачка ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом Відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення Відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банка про їх затвердження (Витяг із Умов та правил надання банківських послуг, з якими ознайомлено Відповідача, копія наказу банку щодо затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг на момент підписання заяви додається до позовної заяви).

Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті Позивача ( www.privatbank.ua) АТ КБ «Приватбанк», що діяв на підставі Ліцензії НБУ №22 від 29.07.2009 року, а зараз діє на підставі Ліцензії НБУ № 22 від 05.10.2011 року керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг» які є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на станом на 20 травня 2020 року становить 20609,41 грн, з яких : 13851,15 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредита; 13851,15 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6758,26 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії.

Відповідно до вимог ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Разом із тим, у зазначеній анкеті-заяві відсутні дані щодо умов про встановлення кредитного ліміту, процентів за користування кредитом, а також відповідальності у вигляді пені та штрафів за порушення зобов`язання.

Будь-які інші документи, крім анкети-заяви, у яких було б обумовлено умови кредитного договору, у тому числі істотні відповідачем не підписувалися.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками 6758,26 грн.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (30.09.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (12.11. 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Зважаючи на відсутність підпису відповідача безпосередньо на Умовах та Тарифах банку, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів розміщених на сайті: www.privatbank.ua не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17).

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції правильно виходив із того, що через відсутність підстав вважати складовими кредитного договору додані до позову витяг з Тарифів, а також Умови та Правила надання банківських послуг, здійснення позивачем нарахувань по процентах належного підтвердження під час розгляду справи не знайшло.

Оскільки сторони по справі не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі процентів, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові в частині стягнення з відповідача такої заборгованості.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд виходив із тих обставин, що позивачем належним чином не обґрунтовано правову природу виникнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 13851,15 грн.

Однак, колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 фактично отримала кредитну картку № НОМЕР_1 термін дії останньої - 10.2021 року (а.с.15). Після отримання картки відповідачка здійснила дії щодо проведення її активації, а також активно користувався карткою, знімаючи кошти через банкомати, зокрема: Борднетце-Україна, Байківці, вул.15 Квітня, 7; Торговий будинок Європа, м.Ланівці, вул.Грушевского,2; магазин ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_1 ; здійснюючи перекази на картки ПриватБанку через додаток Приват24 для отримувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також поповнюючи картки готівкою у відділенні банку за місцем проживання у АДРЕСА_2 . Зазначене підтверджується випискою по рахунку (а.с.12-13), яка є документом за операціями та первинним бухгалтерським документом і може бути використана під час урегулювання спірних питань відповідно до п.5 розділу VII Постанови Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705 Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів, із змінами, внесеними згідно з Постановами Національного банку №375 від 15.06.2015

№ 382 від 06.09.2016 № 142 від 29.11.2019.

Відповідачкою не подано доказів на спростування обставин отримання кредитної картки позивача, фактичного використання коштів банку, котрі не повернуто.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Враховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ ПриватБанк не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Рішення суду у цій частині не відповідає обставинам справи та не узгоджується із правовими висновками Верховного Суду щодо правовідносин про стягнення заборгованості по карткових кредитах, викладеними, зокрема у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 при розгляді справи № 342/180/17. У постанові, зокрема, вказано, що, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильним застосуванням норм матеріального права.

Разом із тим, колегія суддів не може в повній мірі погодитися із вимогами банку про розмір заборгованості за тілом кредиту.

У відповідності до наданого позивачем розрахунку розмір заборгованості за простроченим тілом кредиту складає 13851,15 грн. (а.с.11-зворот) При цьому банком визнавалось, що максимальний ліміт по кредиту, який був наданий позичальнику, складав 12000 грн. ( а.с.14) Видачу кредиту у більшому розмірі банком не доведено.

Отже, підставним є стягнення із боржника заборгованості по тілу кредиту в межах встановленого банком ліміту кредитування.

Саме такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2021 року у справі із подібними правовідносинами №345/2633/20 (провадження №61-494св21).

Окрім того, із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку відповідача, відображення всіх операцій за кредитним договором, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що відповідачкою на погашення заборгованості за нарахованими відсотками внесено 347,94 грн., а на погашення заборгованості за простроченими відсотками 941,82 грн. (а.с.11). Отже, суму 1289,76 грн. позивач безпідставно зарахував на погашення відсотків, які не передбачені договором та не обумовлені між сторонами.

Тобто, частину із сплачених коштів позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків, між тим, анкета-заява від 30.09.2014 року року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків. За таких обставин, всі суми, що сплачувалися відповідачем в межах погашення заборгованості за анкетою-заявою від 30.09.2014 року слід зараховувати на погашення тіла кредиту.

Саме такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 9 січня 2020 року у справі із подібними правовідносинами №643/5521/19 (провадження №61-20093св19).

З урахуванням наведеного, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10710 грн. (12000 грн. - 1289,76 грн).

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, заочне рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині вимог, яким стягнути із ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту 10710,24 грн. в межах кредитного ліміту.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, позовні вимоги задоволені частково: 10710,24 грн.*100%: 20609,41грн.= 51,97 %, а тому розмір судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції з відповідачки на користь позивача повинен становити 1092 грн (2102 (а.с.1)*51,97%). Відповідно, за розгляд справи в апеляційній інстанції з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 1638,61грн (3153(а.с.107)* 51,97%).

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Заочне рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити нове, яким позов у цій частині задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , місце реєстрації - АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк ( вул. Грушевського, 1Д м. Київ, ) 10710,24 грн. заборгованості по тілу кредиту та 1092 грн. судового збору, сплачено у суді першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , місце реєстрації АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк ( вул. Грушевського, 1Д м. Київ, ) 1638,61 грн. судового збору, сплаченого в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.

Головуюча Дикун С.І.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.