Дата документу 26.10.2021
Справа № 334/5097/21
Провадження № 2/334/3370/21
26 жовтня 2021 місто Запоріжжя
Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючогосудді Коломаренко К.А.
при секретарі Фарзаєвій К.А.
за участі позивачаОСОБА_1 (особисто)
за участі представника позивачаадвоката Стариченко М.П. (діє на підставі Ордеру АР 1052284)
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом -
Адвокат Стариченко М.П., в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якому просив визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивачу - ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1 . У листопаді 2020 до позивача звернулась відповідач ОСОБА_2 з проханням дати згоду на реєстрацію її місця проживання в квартирі до моменту прийняття та оформлення відповідачем спадкових прав на житло після смерті її батьків. Також було досягнуто домовленості щодо часткової сплати відповідачем житлово-комунальних послуг у сумі 250 гривень на місяць. Позивач погодилась і зареєструвала в квартирі ОСОБА_2 , яка не є членом сім`ї позивача. У квартирі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , відповідач не проживає з дати реєстрації - 17.11.2020, позивачу не відомо місце проживання відповідача, засоби зв`язку з нею відсутні, кошти на оплату житлово-комунальних послуг відповідач жодного разу не надавала. У квартирі позивач проживає одна, інших доходів, крім пенсії, не має, проте вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, в тому числі і у зв`язку з реєстрацією у квартирі місця проживання відповідача, не має змоги оформити субсидію.
За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним їй житлом порушеним, що стало підставою для звернення до суду з позовом.
Ухвалою суду від 29.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору.
Відповідач відзив на позов не подав.
Ухвалою суду від 25.08.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, визначених в позовній заяві.
Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема повернутими на адресу суду листами з відміткою про невручення листа «за відсутністю адресата за вказаною адресою», шляхом розміщення на офіційному веб сайті Ленінського районного суду оголошення про виклик в судове засідання, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.
Суд, заслухавши позивача та її представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.10.2018, зареєстрованого в реєстрі за №1049, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 140079148 від 03.10.2018 (а.с. 11,12).
Згідно довідки, виданої головою правління ОСББ «Бородінська 6», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прописана, але не проживає з 17.11.2020 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 17).
Згідно відомостей з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи - зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є АДРЕСА_1 (а.с. 27).
З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 01.06.2021, складеного в присутності жильців будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 (квартира НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (квартира НОМЕР_4 ), ОСОБА_5 (квартира НОМЕР_5), посвідченого головою правління ОСББ «Бородінська, 6» ОСОБА_6., вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 починаючи з 17.11.2020 по день складення акту фактично не проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).
За твердженням позивача відповідач не є її родичем чи членом сім`ї, договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладали. Обставин протилежного судом в ході розгляду справи не встановлено.
Судом встановлено факт реєстрації відповідача за вказаною адресою з відомостей з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи - зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є АДРЕСА_1 (а.с. 27).
При цьому, з акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 01.06.2021 та виданої на підставі вказаного акту довідки, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживає.
Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідач не входить до складу сім`ї позивача, а її реєстрація місця проживання у спірні квартирі порушує права позивача як власника нерухомого майна.
При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).
Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.
Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).
Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391,тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».
Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для усунення перешкод позивачеві, як власникові нерухомого майна, перешкод у здійсненні такого права. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею. Відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».
На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним а баланс прав дотриманим.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Звертаючись зі позовом до суду представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в сумі 1700,00 грн., які сплачені позивачем на підставі договору від 13.07.2021 про надання правової допомоги за консультацію та підготовку позовної заяви.
Відповідно до частини першої статті 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У відповідності до частини третьої статті 137ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В обґрунтування розміру понесених витрат позивачем надано договір про надання юридичних послуг адвокатом від 13.07.2021, укладений між адвокатом Стариченко М.П. та ОСОБА_1; додаткову угоду №1 від 13.07.2021 до договору про надання юридичних послуг адвокатом, відповідно до якого вартість послуг: консультація та складання позовної заяви складає 1700,00 грн; акт від 13.07.2021 виконаних робіт; копію квитанції №б/н від 13.07.2021, відповідно до якої адвокатом Старіченко М. прийнято від ОСОБА_1 гонорар 1700,00 грн за консультацію та підготовку позовної заяви.
Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 648/1102/19 витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази щодо понесених по справі судових витрат, приймаючи до уваги складність, обсяг і характер наданих адвокатом Стариченко М.П. послуг позивачу, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених по справі судових витрат - витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1700,00 грн.
Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору 908,00 грн, оскільки позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п. 8 ч. 1 ст 5 Закону України «Про судовий збір».
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 700,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 908 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Повний текст рішення складений 05.11.2021.

Суддя: Коломаренко К. А.