РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Мукачево Справа 303/5918/21

2/303/1676/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Медвідь Жанна Михайлівна

про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та його скасування в певній частині,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу, укладеного 8 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо купівлі продажу певних часток у спільній частковій власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований 8 грудня 2015 року у реєстрі за №1056 (надалі - Договір) недійсним та скасування його в частині посвідчених у ньому цивільних правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що при укладанні спірного договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_6 виступала представник за довіреністю ОСОБА_5 . Оспорюваний договір був укладений з метою догляду ОСОБА_3 за ОСОБА_1 та з правом його постійного проживання в будинку. Поряд з цим, ОСОБА_3 не виконувала взятих на себе зобов`язань.

В свою чергу, фактичною правовою підставою для визнання недійсним оспорюваного за предметом правочину зазначені обставини щодо невиконання відповідачем умов договору-купівлі продажу часток у спільній частковій власності.

Відповідач у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк, відзив на позовну заяву не подала.

Третя особа подала до суду письмові пояснення, у яких вказує на те, що позивачами не зазначено конкретної норми, яка була порушена при укладанні оспорюваного за позовом договору. Крім того, правомірність її дій при посвідченні спірного договору купівлі-продажу констатована в постанові Закарпатського апеляційного суду від 06.10.2021 у справі №303/1503/19. Також просить застосувати строки позовної давності.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо визнання недійсним Договору з підстав невиконання відповідачем умов спірного правочину.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваного за предметом позову Договору недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

8 грудня 2015 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Медвідь Ж.М. посвідчено за реєстровим № 1056 договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 купила у продавців належні їм частки у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а саме 27/36 часток у праві власності за 335050,47 грн., в тому числі:

- у ОСОБА_4 належні йому 7/36 часток у праві власності за 86864,96 грн;

- у ОСОБА_7 належні їй 7/36 і 4/36 (11/36) часток у праві власності за 136502,04 грн;

- у ОСОБА_2 належні їй 9/36 часток у праві власності за 111683,49 грн,

Відповідно до п.7 Договору сторони обумовили, що його підписання свідчитиме про здійснення ними повного розрахунку за договором на момент укладення та нотаріального посвідчення та про відсутність між ними будь-яких претензій фінансового характеру та претензій щодо порядку проведення розрахунків.

При цьому, продавець ОСОБА_6 та покупець досягли домовленості, яка полягає в особистому праві ОСОБА_1 безоплатно та пожиттєво користуватися нерухомим майном, площа якого припадала на частку ОСОБА_6 та була усно визначена за погодженням між ними (п. 19.1. Договору).

Крім того, зі змісту п. 20 Договору вбачається, що сторони ознайомленні із заявою співвласника на праві спільної часткової власності на житловий будинок, 27/36 часток у спільній частковій власності, на який відчужуються за даним договором, - ОСОБА_1 про відмову від переважного права купівлі відчужуваних за даним договором часток, оформленою приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Медвідь Ж.М. 07.12.2015 за реєстровим № 1053 (п. 20.).

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати частково недійсним Договір внаслідок невиконання ОСОБА_3 умов Договору та скасувати його в цій частині.

Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правомірність правочину презюмується (статті 204 Цивільного кодексу України),

Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

- пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

- наявність підстав для оспорення правочину;

- встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини першої статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту Договору вбачається, що сторони в момент його укладання досягли згоди з усіх істотних умов (предмету, ціну).

Так в п. 1 Договору сторони обумовили предмет Договору (27/38 частин будинку), а в п.7 Договору сторони обумовили, що його підписання свідчитиме про здійснення ними повного розрахунку за договором на момент укладення та нотаріального посвідчення та про відсутність між ними будь-яких претензій фінансового характеру та претензій щодо порядку проведення розрахунків.

Відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Тлумачення статей 215, 216 Цивільного кодексу України та статей 651 653 Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилаються на невиконання відповідачем умов Договору та порушення вимог законодавства з боку покупця.

По відношенню до цього, суд виходить з того, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

В свою чергу, невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним.

Аналогічний за змістом висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19) при вирішенні подібного спору.

Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав.

Таким чином, позивачами належними та допустими доказами не доведено яким нормам права суперечить оспорюваний за предметом позову правочин, а факт невиконання відповідачем умов Договору після його укладення не є підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки має наслідком застосування іншої правової процедури захисту своїх прав позивачами.

Крім того, оцінка правомірності дій приватного нотаріуса Медвідь Ж.М. при нотаріальному посвідченні оспорюваного Договору надана Закарпатським апеляційним судом за результатами розгляду справи №303/1503/19 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Медвідь Жанни Михайлівни, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання дій посадової особи неправомірними та визнання правочину недійсним та викладена в постанові Закарпатського апеляційного суду від 6 жовтня 2021 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини щодо правомірності дій нотаріуса при посвідченні Договору, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення.

Також суд не надає оцінку обставинам, наведеним у заочному рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 квітня 2021 року по справі №303/8357/20, оскільки предметом розгляду в межах вкажаної справи було дослідження питання щодо виконання умов розписки від 08.12.2015, а не умов Договору.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для визнання Договору недійсним, наслідком чого є відмова у задоволенні позовних вимог.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору на загальну суму 3632,00 гривень слід покласти на позивачів.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовити.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на загальну суму 3632,00 гривень (три тисячі шістсот тридцять дві гривні) покласти на позивачів.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Медвідь Жанна Михайлівна (м.Мукачево, вул.І.Зріні,17/4).

Представник третьої особи: Сочка Віталій Іванович (м.Ужгород, вул.Л.Толстого, 10 Б, РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя В.В. Кость