Провадження №2/521/1086/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У проваджені вказаного складу суду наразі знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування власної позиції, позивач посилався на ті обставини, що 12 лютого 2020 року він мав намір виїхати із своєю дитиною на відпочинок до Єгипту, проте, на пункті пропуску через державний кордон України для повітряного сполучення «Одеса» отримав рішення про відмову у перетині державного кордону України від 12 лютого 2020 року.

Указане рішення було ухвалено нібито на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2019 року. Утім, звернувшись до суду із заявою про отримання копії відповідної ухвали, позивача повідомили про відсутність даної ухвали та відповідного обмеження у праві виїзду за межі України за ухвалою суду.

Звернувшись до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), позивачу було повідомлено про постанову про встановлення йому обмеження у праві виїзду за межі України від 13 грудня 2019 року.

Проте, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року визнано неправомірними дії державного виконавця щодо винесення вищевказаної постанови. Ухвала набрала законної сили у встановленому законом порядку.

Позивач зазначив, що у момент ухвалення постанови державним виконавцем про обмеження його у праві виїзду за межі України він виконував усі свої зобов`язання за виконавчим провадженням, у рамках якого було ухвалено незаконну постанову, у зв`язку із чим йому у результаті його обмеження у праві виїзду за межі України 12 лютого 2020 року було заподіяно матеріальної та моральної шкоди.

У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 звернувся із позовом до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 21 585,00 гривень та моральну шкоду у розмірі 2 500,00 гривень.

Представник Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) правом подачі відзиву на позов не скористався, відзив на позовну заяву ОСОБА_1 не надходив.

ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог із клопотанням про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Представник Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у відкрите судове засідання не з`явився, але від представника відділу надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, дослідивши представлені суду докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами, належну правову оцінку, суд дійшов наступного висновку.

Під час розгляду цивільної справи й на підставі присутніх в ній доказів судом встановлено, що

08 лютого 2020 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір №2020-137, відповідно до умов якого, зокрема, ФОП ОСОБА_2 зобов`язався забезпечити надання комплексу туристичних послуг ОСОБА_1 та його дитині ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 зобов`язався сплатити вказані послуги.

Відповідно до п. 3.1 Договору загальна вартість послуг становила 21 435,00 гривень.

Указану суму ОСОБА_1 було сплачено на користь ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією АТ «КБ «Приватбанк» №0.0..1 від 08 лютого 2020 року.

Згідно із рішенням про відмову у перетині державного кордону України від 12 лютого 2020 року, ухваленого представником пункту пропуску через державний кордон України для повітряного сполучення «Одеса», ОСОБА_1 отримав рішення про відмову у перетині державного кордону України на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2019 року.

Утім, як зазначив позивач, звернувшись до суду із заявою про отримання копії відповідної ухвали, позивача повідомили про відсутність даної ухвали та відповідного обмеження у праві виїзду за межі України.

Судом установлено, на примусовому виконанні Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавче провадження №44384869, у рамках якого ухвалено постанову про встановлення обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України від 13 грудня 2019 року на підставі виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси 20 червня 2014 року про стягнення з останнього на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини усіх доходів боржника, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого на певний період законом, щомісячно, починаючи з 14 березня 2014 року й до досягнення дитиною ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року у справі №522/4315/14-ц визнано неправомірними дії державного виконавця щодо винесення вищевказаної постанови. Ухвала набрала законної сили у встановленому законом порядку 29 квітня 2021 року.

Адже, постановою Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року апеляційну скаргу старшого державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Худіної О.В. залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року без змін.

Із вищевказаної ухвали суду вбачається, що у матеріалах справи №522/4315/14-ц наявні звіти про здійснення відрахувань з заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 25% від заробітної плати з 01 вересня 2014 року по час постановлення ухвали.

Крім того, постановою державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 лютого 2020 року було скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду з України ОСОБА_1 , накладене постановою державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрак Д.А. від 13 грудня 2019 року у зв`язку із відсутністю у боржника заборгованості.

Судом звернуто увагу, що відповідно до листа ОСОБА_2 від 16 серпня 2021 року, ОСОБА_1 дійсно було сплачено саме 21 435,00 гривень, які ОСОБА_1 не повертались через те, що компанія не несе відповідальності, зокрема, за правовий статус туристів.

Таким чином, суд доходить висновку, що дійсно 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 був незаконно обмежений у своїх правах, а саме обмежений у праві виїзду за межі України, адже він виконував усі свої зобов`язання за виконавчим провадженням, у рамках якого було ухвалено незаконну постанову, у зв`язку із чим йому у результаті його обмеження у праві виїзду за межі України 12 лютого 2020 року було заподіяно матеріальної та моральної шкоди.

Конституцією України, а саме ст. 56, передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як зазначає ст. 1166 ч.1 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.3 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

У зв`язку із викладеним, з огляду на позовні вимоги ОСОБА_1 суд доходить висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення матеріальної шкоди та вбачає обґрунтованим стягнути з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 суми матеріальної шкоди у розмірі 21 435,00 гривень, що підтверджуються вищезгаданою квитанцією АТ «КБ «Приватбанк».

Також, ОСОБА_1 просив стягнути з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на його користь суму завданої внаслідок незаконних дій вищезгаданого органу влади моральної шкоди у розмірі 2 500,00 гривень.

Згідно ст. 23 ч. 1, 2, 3, 4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно із п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Ураховуючи наведені вище норми закону, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи.

Заявляючи вимоги щодо стягнення з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) суми моральної шкоди, стороні позивача дійсно було заподіяно моральної шкоди, зокрема, ОСОБА_1 зазнав душевних хвилювань через неправомірну поведінку щодо нього.

У зв`язку з наведеним, суд вбачає обґрунтованим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь суми моральної шкоди у розмірі 2 500,00 гривень.

Відповідно до ст. 141 ч. 1, 2, 6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позову суд вважає обґрунтованим стягнути з Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 908,00 гривень.

Керуючись ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди у розмірі 21 435,00 гривень.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 суму заподіяної моральної шкоди у розмірі 2 500,00 гривень.

Стягнути з Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 908,00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повні відомості про сторін та інших учасників справи згідно статті 265 ч. 5 п. 4:

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) місцезнаходження: 65005, м. Одеса, вул. Бабеля, 6, .

Суддя: І.В. Плавич