ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року місто Херсон

єдиний унікальний номер справи 766/1011/21

номер провадження 22-ц/819/1911/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя (суддя- доповідач) Базіль Л.В.,

суддів: Майданіка В.В., Орловської Н.В.,

секретар Юськів І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Брушко Інни Григорівни, яка діє від імені ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Рядчої Т.І. зі складенням повного тексту судового рішення 30.08.2021 року в цивільній справі №766/1011/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради, Служба у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до міського суду з позовом, в якому зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідачі - ОСОБА_2 , його колишня невістка та ОСОБА_4 (онука) зареєстровані в цій квартирі, проте з травня 2011 року не проживають в ній.

Посилаючись на те, що реєстрація в зазначеній квартирі відповідачів перешкоджає йому у користуванні власністю та впливає на його права, як власника, щодо володіння, користування, розпорядження належним йому майном, а також, що відповідачі не проживають в квартирі, просив суд з посиланням на положення ст.ст.391,405 ЦК України усунути йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вказує, що позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням не завдасть їм істотної шкоди, оскільки ОСОБА_2 (законний представник ОСОБА_4 ) є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 , тобто у неї є місце де зареєструвати себе і свою дитину.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19.08.2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 454 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог, позивач ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Брушко І.І. 17.09.2021 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивує тим, що суд при прийнятті рішення не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Зазначає, що він як власник квартири за умови реєстрації у ній малолітньої онуки ОСОБА_3 , позбавлений права на отримання житлової субсидії, оскільки відповідно до вимог п.24,43 Постанови Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21.10.1995 р.№848 (далі постанова КМУ від 21.10.1995 р. №848) він має зазначити в декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, доходи ОСОБА_2 , матері ОСОБА_5 , яка є особою зі складу домогосподарства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Брушко І.Г., доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали з підстав в ній викладених, просили скаргу задовольнити.

ОСОБА_1 пояснив, що у зв`язку з реєстрацією онуки в квартирі, яка в ній не проживає, він позбавлений можливості вільно розпоряджатися своєю власністю: позбавлений можливості отримати субсидію, змінити своє житло, оскільки за станом здоров`я йому важко пересуватися, а квартира розташована на верхньому поверсі (8 поверх), тому хотів би продати квартиру та придбати житло на першому поверсі чи то приватний будинок.

Законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, при цьому не заперечувала того факту, що ні вона, ні донька ( ОСОБА_4 ) не проживають в даній квартирі, проте через неможливість зареєструвати місце проживання доньки за іншою адресою вважає не має підстав для визнання дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Іванюта О.Д., заперечив проти задоволення апеляційної скарги вказуючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Уповноважений представник служби у справах дітей Суворовської у

м. Херсоні ради, Осіпова О.В. в судовому засіданні пояснила, що визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною квартирою можливе лише за умови реєстрації її місця проживання за іншою адресою.

Оскільки рішення суду в частині задоволених позовних вимог ніким не оскаржується, воно у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 1547 від 29.05.1997 року, укладеного на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» є власником квартири АДРЕСА_1 .

11.11.2020 року ОСОБА_1 своє право власності на вказану квартиру зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно довідки № 27-19 від 27.06.2019 року виданої ОСББ «Гвардієць» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована невістка позивача ОСОБА_2 , але не проживає за даною адресою з травня 2011 року.

Відповідно до поквартирної картки в квартирі

АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є онучкою позивача.

Відповідно до акту від 20.08.2019 року, засвідченого головою ОСББ «Гвардієць», яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засвідчили, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з травня 2011 року.

Згідно акту № 1-21 від 05.01.2021 року, засвідченого головою ОСББ «Гвардієць 49», яким ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засвідчили, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не проживають в квартирі АДРЕСА_1 з травня 2011 року.

Факт не проживання відповідачів у спірній квартирі не оспорюється сторонами, як не заперечується і наявність у матері дитини, ОСОБА_2 права власності на житло, а саме Ѕ частину будинку з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на положення ст.391 ЦК України та зазначив, що його право власності порушується відповідачами, оскільки через реєстрацію їх місця проживання за спірною квартирою він позбавлений можливості вільно розпорядитися своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою

АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено, яким чином реєстрація малолітньої внучки, яка зареєстрована в квартирі за його згодою, перешкоджає йому в реалізації свого права користування житловим приміщенням. При цьому суд, зазначив, що наявність у матері малолітньої особи у власності житлової площі (частини житлового будинку) не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог.

Однак такі висновки суду першої інстанції не можна вважати правильними з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна (ст.317 ЦК України).

У відповідності до положень ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що власник має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

При поданні позову про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням на позивача покладається обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність у нього права власності та наявності перешкод у володінні своєю власністю.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з позову ОСОБА_1 , та його пояснень наданих під час розгляду справи, останній вважає, що його права, як власника спірної квартири порушені, оскільки він позбавлений можливості як вільно користуватися своїм майном, так і вільно у будь-який час розпорядитися своєю власністю, зокрема, продати (обміняти) житло через наявність реєстрації місця проживання за вказаною квартирою його онуки, ОСОБА_4 , яка не проживала і не проживає в цій квартирі.

Законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_2 під час розгляду справи пояснювала, що збереження реєстрації місця проживання дитини за спірною квартирою викликане лише тим, що відсутня можливість зареєструвати місце проживання дитини за іншою адресою. Будь-які питання щодо користування спірною квартирою між сторонами відсутні.

Матеріали справи не містять доказів, які підтверджували неможливість вчинення матір`ю дитини реєстрації місця її проживання за іншим місцем, в тому числі і за житловим приміщенням, яке належить ОСОБА_2 на праві власності.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою виходив з того, що позивачем не доведено яким чином реєстрація малолітньої онуки, яка зареєстрована в квартирі за його згодою, перешкоджає йому в реалізації свого права користування житловим приміщенням, не звернув уваги, що позов заявлений на підставі ст.391 ЦК України, яка передбачає право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним не тільки права користування, а й розпорядження своїм майном, з достатньою повнотою не перевірив доводів позивача, та як наслідок дійшов помилкового висновку щодо недоведеності останнім своїх позовних вимог.

При розгляді даної справи апеляційний суд враховує пропорційність, що є принципом цивільного судочинства (п.6 ч.3 ст.2, ст.11 ЦПК України) та забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача. Апеляційний суд також враховує те, що малолітня ОСОБА_4 з моменту її реєстрації в спірній квартирі не проживала і не проживає в ній, батьки малолітньої ОСОБА_4 також не проживають у цій квартирі, мають у власності кожен із них по Ѕ частині житлового будинку в АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами. Та обставина, що батьки малолітньої ОСОБА_4 припинили шлюбні відносини, ніяким чином не припиняє їх обов`язку забезпечувати житловим приміщенням свою малолітню доньку.

За викладених фактичних обставин, доводів і заперечень сторін та з врахуванням наявних у справі доказів апеляційний суд дійшов висновку, що реєстрація малолітньої онуки позивача в спірній квартирі порушує його інтереси, як власника житла, а тому його порушені права підлягають судовому захисту у спосіб ним обраний.

При цьому апеляційний суд вважає, що висновки уповноваженого представника служби у справах дітей Суворовської у м. Херсоні ради, за яким вона вбачає можливість визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним житлом лише за умови реєстрації її місця проживання за іншим місцем, зроблені без врахування того, що саме батьки останньої зобов`язанні забезпечувати дитину житлом, тоді як позивач такого обов`язку не має.

Оскільки суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, не перевірив належним чином доводів позивача, та як наслідок дійшов висновків з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ч.13 ст.141 ЦПК України з врахуванням документального підтвердження понесених позивачем витрат на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги в сумі 1362.00 грн, їх відшкодування необхідно здійснити за рахунок законного представника малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Повний текст постанови складений 01.11.2021 року

Керуючись ст.ст.367,374,376 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Брушко Інни Григорівни, яка діє від імені ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2021 року в оскаржуваній частині скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати ОСОБА_10 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , законного представника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1362,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: В.В. Майданік

Н.В. Орловська