ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору, повернення сплачених коштів та стягнення пені,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору, повернення сплачених коштів та стягнення пені. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 вересня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір № А 2205 на виготовлення та монтаж модульних будинків Scandi2+2, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався протягом 60 робочих днів після оплати позивачем авансового платежу у розмірі 500 000,00 грн., але не пізніше 20 листопада 2018 року, виготовити та змонтувати у відповідності до розрахунку та Специфікації, що є невід`ємною частиною Договору та зазначена у Додатку № 2 чотири модульні будинки Scandi 2+2 та хоз-приміщення, згідно пропозиції на земельній ділянці розташованій за адресою: Київська область, Обухівський район, село Плюти , кадастровий номер :02:047:0064. Позивач виконала свої зобов`язання та сплатила на користь відповідача авансовий платіж у загальному розмірі 600 000,00 грн.Проте, відповідачем так і не були виконані обов`язки визначені у Договорі. На думку позивача, з відповідача окрім основної заборгованості за 337 календарних днів невиконання зобов`язання необхідно стягнути пеню у розмірі 313 518,12 грн.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року позов задоволено. Розірвано Договір № А 2205 від 03 вересня 2018 року на виготовлення та монтаж модульних будинків Scandi2+2, укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені грошові кошти за Договором № А 2205 від 03 вересня 2018 року в розмірі 600 000 (шістсот тисяч) гривень 00 копійок та пеню у розмірі 313 518 (триста тринадцять тисяч п`ятсот вісімнадцять) гривень 12 копійок. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 9 135 (дев`ять тисяч сто тридцять п`ять) гривень 18 копійок.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 року у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне дослідження доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

При цьому зазначає, щопро слухання справи він не був повідомлений, не отримував жодних повісток та повідомлень. В судове засідання не з`явився у зв`язку із запровадження карантину.Вказує, що винесення рішення від 28.09.2020 року було завчасним, оскільки кошти за спірним договором були повернуті, відповідно пеня не підлягає стягненню. На думку апелянта, позивач зловживає своїми правами, порушуючи домовленості між сторонами, та має бажання отримати подвійну вигоду та стягнення пені.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

21 вересня 2021 року до суду надійшов відзив позивача, поданий представником - ОСОБА_4 , згідно якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Стягнути понесенні судові витрати. При цьому зазначає, що відповідачу було відомо про розгляд цивільної справи, проте відзив до суду не направив, натомість подав заяву про відкладення розгляду справи. На думку позивача, поведінка відповідача свідчить про зловживання процесуальними правами. Доводи відповідача про досягнення домовленості про розірвання договору, позивач вважає не підтвердженими.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

18 жовтня 2021 року до суду надійшла заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про проведення розгляду справи, що призначене на 18.10.2021 року за його відсутності.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день розгляду справи відповідач не виконав умов Договору № А 2205 на виготовлення та монтаж модульних будинків від 03.09.2018року у визначені договором строки, а тому у позивача виникло право на розірвання договору, повернення сплачених коштів та стягнення пені, передбаченої п.п. 5.4,5.5 ст.5 договору.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Постановляючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відповідно до положень ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Крім того, згідно положень статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

З аналізу вказаних положень закону можна дійти висновку, що під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вручення судової повістки відповідачу про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ст.130 ЦПК України, або повідомлення його іншим чином про розгляд справи 28 вересня 2020 року.

А відтак, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача належним чином про розгляд справи.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи 28 вересня 2020 року, під час ухвалення судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме, розглянуто справу за відсутності відповідача, щодо якого відсутні відомості про належне його повідомлення.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для обов`язкового скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір № А 2205 на виготовлення та монтаж модульних будинків Scandi2+2, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався протягом 60 робочих днів після оплати позивачем авансового платежу у розмірі 500 000,00 грн., але не пізніше 20 листопада 2018 року, виготовити та змонтувати у відповідності до розрахунку та Специфікації, що є невід`ємною частиною Договору та зазначена у Додатку № 2 чотири модульні будинки Scandi 2+2 та хоз-приміщення, згідно пропозиції на земельній ділянці розташованій за адресою: Київська область, Обухівський район, село Плюти , кадастровий номер :02:047:0064 (а.с.5-14). Позивач виконала свої зобов`язання та сплатила на користь відповідача авансовий платіж у загальному розмірі 600 000,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями про оплату від 10.09.2020 та 21.09.2020 (а.с.15-16).

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовує законність своїх вимог ч.2 ст. 849, ч.2 ст. 693 ЦК України та ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Верховний Суд зазначає, що для правильного вирішення даного спору, судам необхідно з`ясувати обставини виникнення у замовника (позивача) права на відмову від договору підряду, яке відповідно до частини 2 статті 849 ЦК України не є безумовним і пов`язано із діями підрядника (своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим), з урахуванням умов укладеного між сторонами договору підряду та, відповідно встановити наявність чи відсутність підстав для стягнення збитків (постанова від 20.05.2020 у справі № 909/240/19).

Крім того, Верховний Суд послідовно у своїй практиці зазначав, що під час розгляду спору між сторонами, який стосується виконання умов договорів підряду, до предмета дослідження, серед іншого, входить встановлення обставин щодо характеру, обсягу, якості робіт, що є предметом договору, строків їх виконання та порядок їх прийняття, аналіз доказів, поданих на підтвердження виконання та передання цих робіт, встановленню підлягає також відповідність визначеної в договорі вартості робіт фактично виконаним роботам (підпункт 8.4.1 постанови Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №910/3802/19, пункт 4.6 постанови Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі №910/15234/18, постанова Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №910/5253/19, постанова Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі №910/14846/19).

Для правильного вирішення спору, що виник у зв`язку з виконанням договору підряду необхідно з`ясовувати обставини належного/неналежного виконання як замовником, так і підрядником умов договору підряду, в тому числі і щодо виникнення/невиникнення у замовника права на відмову від договору підряду, яке відповідно до частини другої статті 849 ЦК України не є безумовним і пов`язано із діями підрядника (своєчасно не розпочав роботу або виконує її настількиповільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим), та чи належним чином воно (право на відмову) реалізовано (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі №910/14846/19).

За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Згідно з частиною четвертою статті 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Відтак, договір підряду складається із двох пов`язаних між собою зобов`язань: 1) правовідношення, в якому виконавець має виконати певну роботу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; 2) правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити виконану роботу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Апеляційним судом під час перегляду справи встановлено, що 03 вересня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір № А 2205 на виготовлення та монтаж модульних будинків Scandi2+2, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався протягом 60 робочих днів після оплати позивачем авансового платежу у розмірі 500 000,00 грн., але не пізніше 20 листопада 2018 року, виготовити та змонтувати у відповідності до розрахунку та Специфікації, що є невід`ємною частиною Договору та зазначена у Додатку № 2 чотири модульні будинки Scandi 2+2 та хоз-приміщення, згідно пропозиції на земельній ділянці розташованій за адресою: Київська область, Обухівський район, село Плюти , кадастровий номер :02:047:0064 (а.с.5-14).

Позивач виконала свої зобов`язання за договором та сплатила на користь відповідача авансовий платіж у загальному розмірі 500 000,00 грн. та 100 000 грн., що підтверджується відповідними квитанціями про оплату від 10.09.2020 та 21.09.2020 (а.с.15-16).

Натомість, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не виконав умов Договору № А 2205 на виготовлення та монтаж модульних будинків від 03.09.2018 р. Як зазначає позивач, ні протягом 60 днів з моменту оплати позивачем 10.09.2018 року авансового платежу в розмірі 500 000 грн., ні на станом на 22 жовтня 2019 року (час звернення до суду з позовом) відповідач свої зобов`язання не виконав. Крім того, відповідач не тільки не виконав умов договору, а і не починав виконувати взяті на себе обов`язки, що підтверджується фактом відсутності навіть проектної документації модульних будинків та госпприміщень. Позивач зверталася до відповідача з претензією, з метою досудового врегулювання спору та отримання доказів початку виконання робіт, однак таких доказів відповідачем надано не було.

Встановлені обставини відповідають матеріалам справи та наданим позивачем доказам. В свою чергу, відповідачем встановлені обставини не було спростовано належними та допустимими доказами.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені норми права, колегія суддів розцінює критично і не приймає до уваги доводи апелянта щодо розірвання укладеного договору за згодою сторін та відповідне повернення позивачу коштів, оскільки на їх підтвердження не було надано жодного належного та допустимого доказу.

Наявність між відповідачем та сином позивача іншого договору, на який посилається відповідач, та у зв`язку із цим, проведення саме між ними розрахунків не свідчить про те, що кошти вносилися або поверталися саме на розірвання договору № А 2205 від 03.09.2018 р. між позивачем та відповідачем.

Поряд з цим, з платіжних доручень наданих позивачем від 10.09.2020 та 21.09.2020 р.р. вбачається, що дійсно платником за ними виступав ОСОБА_5 , натомість в призначені платежу зазначено, що кошти вносяться, як оплата за ОСОБА_2 (позивача) згідно договору № А 2205 від 03 вересня 2018 року.

Отже, платіжне доручення від 26.12.2018 року на суму 200 000 грн., долучене до заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 96) відповідачем, колегія судів оцінює критично, оскільки отримувачем коштів зазначено не позивача, а іншу особу. Крім того, у платіжному дорученні в призначенні платежу зазначено переказ на карту і жодне посилання на перерахування коштів за договором № А 2205 від 03.09.2018 р. відсутнє. За таких обставин, враховуючи існування інших договірних правовідносини між відповідачем та особисто ОСОБА_5 (отримувачем коштів), що не заперечується сторонами, вказане платіжне доручення не може розцінюватися, як безумовне повернення коштів саме за оспорюваним правочином, оскільки відповідні записи в ньому відсутні.

Враховуючи все вищевказане, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про розірвання договору та стягнення сплачених коштів підлягають до задоволенню, оскільки судом було встановлено обставини неналежного виконання підрядником умов договору підряду, а тому у позивача, як у замовника виникло право на відмову від договору підряду, яке безпосередньо пов`язано із діями підрядника (своєчасно не розпочав роботу), і таке право на відмову реалізовано належним чином.

Крім того, оскільки згідно з пп. 5.4, 5.5 ст. 5 Договору визначено, що у разі прострочення постачальником строку передачі модульного будинку Scandi 2+2 покупцю, визначеного п. 2.2 цього Договору, постачальник сплачує на користь покупця пеню із розрахунку подвійної облікової ставки, яка діяла на момент прострочення строку передачі модульного будинку, позовні вимоги в частині стягнення пені з 20 листопада 2018 року по 22 жовтня 2019 року звідповідача на користь позивача за 337 календарних днів у розмірі 313 518,12 грн. є також обргунтованими.

Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9 135,18 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Розірвати Договір № А 2205 від 03 вересня 2018 року на виготовлення та монтаж модульних будинків Scandi 2+2, укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені грошові кошти за Договором № А 2205 від 03 вересня 2018 року в розмірі 600 000 (шістсот тисяч) гривень 00 копійок та пеню у розмірі 313 518 (триста тринадцять тисяч п`ятсот вісімнадцять) гривень 12 копійок.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 9 135 (дев`ять тисяч сто тридцять п`ять) гривень 18 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура