Справа № 669/622/20
Провадження № 2/669/24/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року смт.Білогір`я

Білогірський районний суд Хмельницької області

в складі :

головуючої - судді Бараболі Н.С.,

за участю секретаря Бульбах Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Білогір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частину майна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, на стороні відповідача Акціонерне товариство «Ощадний банк України»,

В С Т А Н О В И В :

30.06.2020 року ОСОБА_1 (надалі позивачка) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (надалі відповідач), в якому просила визнати житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , об`єктом їх спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

В обґрунтування позову вказала, що з 30 травня 1993 року проживала з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 01 жовтня 2018 року розірвано.

30.05.2005 року вони придбали житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

05.02.2018 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено в інтересах сім`ї договір про споживчий кредит №22-2018-76 на споживчі потреби. З метою забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за даним Договором укладено іпотечний договір №22-2018-76/1, предметом якого є вищевказаний житловий будинок. При посвідченні даного договору вона давала свою згоду на його укладення, оскільки даний будинок є об`єктом спільної сумісної власності, він придбавався в інтересах сім`ї.

Вказала, що в зв`язку із тим, що згаданий житловий будинок зареєстровано на ім`я відповідача, а також те, що після розірвання шлюбу з останнім у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо користування спірним будинком, у неї виникла необхідність звернутися до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину будинку, як на частку в спільному майні подружжя.

В подальшому, ОСОБА_3 збільшила позовні вимоги та просила: скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірний житловий будинок, проведену 03.01.2018 року державним реєстратором Білогірської селищної ради Білогірського району Хмельницької області Яловчуком В.В.; визнати жиловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину даного житлового будинку, як на частку у спільному майні подружжя, без його реального поділу, залишивши у власності ОСОБА_4 1/2 його частки.

04.09.2020 року третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, на стороні відповідача Акціонерним товариство «Ощадний банк України» (надалі третя особа/АТ «Ощадбанк» надано суду заперечення на позовну заяву, в яких вважає вимоги позовної заяви такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, вказує, що у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та рівності часток чоловіка і дружини. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Як зазначає позивачка у своєму позові, відповідачем презумпція спільності права власності подружжя на прибане в період шлюбу майно (житловий будинок) не спростовується. Зокрема, позивака в обґрунтування позовних вимог зазначає, що між нею та відповідачем лише не досягнуто згоди щодо користування житловим будинком. Тобто, вважає, що в даному випадку відсутній предмет спору. Зокрема, в позовній заяві позивачка не доводить, якими саме діями відповідач не визнає права спільної сумісної власності. Крім того, право спільної сумісної власності позивачки визнане законом та не потребує додаткового встановлення, тому вважає, що позов не підлягає задоволенню оскільки відсутній предмет спору.

Окрім того, звертає увагу суду, що на розгляді Білогірського районного суду Хмельницької області перебуває справа №669/752/20 за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.Вважає, що сам позов в даній справі має штучний характер, предмет спору відсутній та його пред`явлення спрямоване на ускладнення процесу стягнення заборгованості з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а визнання майна об`єктом спільної власності та визнання права власності на частину майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Крім того, відмічено, що згідно умов іпотечного договору №22-2018-76/1, укладеного 05.02.2018 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеравенко Т.Є., реєстраційний номер 135, ОСОБА_2 , як іпотекодавцем передано АТ «Ощадбанк» в іпотеку житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . Ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотеко держателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого або ухваленого в майбутньому на користь іпотеко держателя рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є спірне майно, та впливає на можливість АТ «Ощадбанк» звернути ухвалене на його користь судове рішення до примусового виконання, оскільки ст.23 акону України «Про іпотеку», якою передбачено, що при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, регулює абсолютно інші правовідносини, а саме ті, які стосуються спадкування та правонаступництва. У випадку визнання права власності на предмет іпотеки за одним із подружжя або за особою, яка проживає з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то тут до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладання договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула прав іпотеко держателя у період первинного придбання майна. В свою чергу, ОСОБА_1 02.02.2018 року надала згоду на передачу ОСОБА_2 в іпотеку спірного житлового будинку,та на підписання ним кредитних, додаткових та іпотечних договорів, а також, в подальшому, на укладення будь-яких змін/доповнень на його розсуд.

Окрім зазначеного вище, з огляду на відсутність у позивача та відповідача права на розпорядження майном,яке перебуває в іпотеці, відсутнє й порушення прав, свобод та інтересів позивача з боку відповідача, а, відповідно, відсутній і предмет спору між сторонами.

В зв`язку із цим просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Крім того, третя особа в письмових поясненнях (запереченнях на клопотання позивача про збільшення розміру позовних вимог) вважає, що у задоволенні клопотання представника позивача від 10.02.2021 року щодо збільшення позовних вимог має бути відмовлено, оскільки останньою неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висунуто нові/додаткові вимоги, які не були зазначені у тесті позовної заяви.

Разом з тим, вважає, що вимога про скасування державної реєстрації права власності є неналежним та неефективним способом захисту.

У позовній заяві позивач не доводить, якими саме діями відповідач не визнає її права спільної сумісної власності, крім того, право спільної сумісної власності позивача визнане законом та не потребує додаткового встановлення, тому позов не підлягає задоволенню, оскільки відсутній предмет спору.

Вказано, що відповідачу, крім житлового будинку, належить на правві власності земельна ділянка площею 0,15га., кадастровий номер :01:005:0224, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, набута увласність на підставі договору купівлі-продажу. Проте, з незрозумілих для АТ «Ощадбанк» причин, позивачем не заявлено жодної позовної вимоги щодо даного об`єкта нерухомого майна, який набутий у власність відповідачем під час шлюбу та, відповідно, на нього розповсюджується стату спільної сумісної власності подружжя.

Азначено, що поділ спільного майна майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. З урахуванням зазначеного, АТ «Ощадбанк» вважає, що позовні вимоги у даній справі мають штучний характер, предмет спору відсутній та його пред`явлення спрямоване на ускладнення процесу стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в зв`язку із чим просив відмовити в задоволені позову.

В свою чергу, представником позивачки адвокатом Косюк С.М. подано відповідь на пояснення третьої особи.

Зокрема, вказано, що оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок є похідною по відношенню до позовної вимоги про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку, то в силу положень ст.188 ЦПК України такі позовні вимоги можуть бути об`єднані і одній позовній заяві.

Що стосується твердження третьої особи, що позовні вимоги ОСОБА_1 мають штучний характер, предмет спору відсутній та його пред`явлення спрямоване на ускладнення процесу стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , то з цього приводу зазначила, що подаючи позов про визнання майна об`єктом спільної власності та визнання права власності на частину майна, Позивачка лише користується правами, наданими їй чинним законодавством. Вкаазаниц позов не спрямований на ускладнення процесу стягнення процесу стягнення заборгованості з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , оскільки, відповідно до ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Окрім того, позивачкою не заперечується, що між відповідачем та АТ «Ощадбанк» був укладений Договір про споживчий кредит №22-2018-76(під іпотеку) на споживчі товари в інтересах сім`ї, а рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області №669/752/20 від 11.03.2021 року задоволено позов банку про стягнення заборгованості за даним договором.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася. В поданій до суду заяві представник позивачки, адвокат Косюк С.М. позовні вимоги підтримала, просила розгляд справи проводити у її відсутності та відсутності позивачки за наявними в матеріалах справи документами, позов задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечила.

Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Тому, відповідно до ст.280 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, проводить заочний розгляд справи.

Представник третьої особи АТ «Ощадбанк», належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 30 травня 1993 року Білогірським райвідділом ЗАГС Хмельницької області, про що складено відповідний актовий запис за №21, що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_1 , виданого 30 травня 1993 року, копія якого долучена до позовної заяви.

Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області №669/1020/18 від 01 жовтня 2018 року року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.05.2005 року, зареєстрованого 30.05.2005 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 , відповідачем по справі, на підставі рішення виконавчого комітету Білогірської селищної ради Білогірського району Хмельницької області №80 від 26.05.2005 року придбано у приватну власність житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №243665905, сформованої 09.02.2021 року, право приватної власності ОСОБА_2 на вказаний будинок зареєстровано державним реєстратором Білогірської селищної ради Білогірського району Хмельницької області Яловчуком В.В. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (номер запису про право власності 24290316) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 3900514 від 04.01.2018 року.

05 лютого 2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений договір про споживчий кредит (під іпотеку) № 22-2018-76, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 400000 грн. на споживчі потреби на строк 120 місяців з терміном остаточного повернення кредитних коштів не пізніше 05 лютого 2028 року.

Крім того, 05 лютого 2018 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 22-2018-76/1, згідно якого в іпотеку передано земельну ділянку (кадастровий номер :01:005:0207) та житловий будинок загальною площею 308,5 кв. м. житловою площею 73,1 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Також, з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, 05 лютого 2018 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 22-2018-76/2, відповідно до умов якого остання зобов`язалася перед позивачем відповідати солідарно з позичальником у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язання за кредитним договором від 05 лютого 2018 року № 22-2018-76.

Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області №669/752/20 від 11 березня 2021 року позов АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про споживчий кредит (під іпотеку) від 05 лютого 2018 року № 22-2018-76 в сумі 397751 гривня 75 копійок, з яких: 364741,47 грн основний борг за кредитом, 32486,68 грн заборгованість по сплаті прострочених відсотків за користування кредитом станом на 31 липня 2020 року, 11,76 грн пеня за несвоєчасну сплату основних платежів за кредитом, 91,44 грн пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом, 199,18 грн сума інфляційних втрат від простроченої заборгованості по відсотках, 19,51 грн 3% річних від простроченої заборгованості по основному боргу та 201,71 грн 3% річних від простроченої заборгованості по відсотках. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» судові витрати по сплаті судового збору по 2986,75 грн. з кожного.

Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Сімейного кодексу України та інших нормативних актів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Як зазначено у ч.2 цієї статті, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилом ч. 1 ст. 61 цього Кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 2 цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ч.3 вказаної статті якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як передбачено у ч. 1 ст. 69 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилом ч. 1 ст. 70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. .

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними..

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, в судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу із ОСОБА_1 ОСОБА_2 придбав житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . Хоча даний житловий будинок було зареєстровано лише на відповідача, проте факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі, оскільки протилежного не доведено. Відповідачем не доведено, що кошти на придбання спірного житлового будинку були його особистою приватною власністю, або внаслідок його участі в приватизації державного житлового фонду, відповідач не оспорює право спільної сумісної власності на житловий будинок, то суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок в силу ст. 60, ст.61 Сімейного кодексу України була придбана за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя,таким чином позовні вимоги в частині визнання згаданого житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позивачка та відповідач не домовилися про поділ майна, то суд врахувавши їх інтереси, вважає, що відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України кожна сторона спору має право власності на одну другу частину спірного житлового будинку, який є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Оскільки жоден з колишнього подружжя не вчинив дій, спрямованих на поділ майна в натурі, або на отримання грошової компенсації вартості своєї частки у спільному майні, питання про можливість поділу будинку в натурі перед судом не ставилось, суд вважає за можливе визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, судом встановлено, що укладений 05 лютого 2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 договір про споживчий кредит (під іпотеку) № 22-2018-76, створив права та обов`язки не тільки для відповідача, але і позивачки, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, що позивачкою не заперечується.

Поділ майна подружжя, яке є предметом іпотеки, не порушує права також і іпотекодержателя, виходячи з такого.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини 1 статті 572 ЦК України та частини 1 статті 575 ЦК України іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотеко держателя відчужувати предмет іпотеки.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Частинами 1, 2 статті 23 Закону України «Про іпотеку» установлено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, положення Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатись житловим будинком без згоди іпотекодержателя до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, не означає, що в судовому порядку не можна поділити майно подружжя шляхом визначення права власності на нього, оскільки право власності подружжя у рівних частках встановлюється законом, право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням майном. Тобто, закон не забороняє визнання право власності на відповідну частку іпотечного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке визнання не є відчуженням. При цьому заборони щодо визнання права власності на іпотечне майно за іншим з подружжям також не містить іпотечний договір, укладений між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 .

Таким чином, доводи представника третьої особи про те, що спірне нерухоме майно є іпотечним, а тому не може бути предметом поділу між подружжям на увагу суду не заслуговують, оскільки заборона щодо поділу іпотечного майна між подружжям законом не встановлена, а стаття 23 Закону України «Про іпотеку» передбачає збереження сили іпотеки і для нового набувача спірного майна.

З урахуванням наведеного, вимога позивачки є обґрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки спірний житловий будинок придбаний під час шлюбу за спільні кошти (вказане не оспорено відповідачем) і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності на нього зареєстровано за відповідачем. Факт передачі спірного майна в іпотеку і заборона на його відчуження не перешкоджає задоволенню вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, оскільки визнанням права на частку у спільній сумісній власності за позивачкою обтяження не припиняється.

Окрім того, для належного захисту прав або інтересів позивачки, одночасно з визнанням між сторонами права власності на ? частину спірного житлового будинку, слід скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на житловий будинок, що кореспондується вимогам ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати в розмірі 5391,74 грн., понесені позивачкою та підтверджені наданими нею квитанціями про сплату судового забору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60,61, 63, 69,70,71 СК України України, ст. ст. 2, 4, 13, 81, 141, 247, 258-259, 263-265, 280, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , проведену 03 січня 2018 року державним реєстратором Білогірської селищної ради Білогірського району Хмельницької області Яловчуком В.В. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (номер запису про право власності 24290316) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 3900514 від 04.01.2018 року.

Визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , як на частку у спільному майні подружжя, без його реального поділу, залишивши у власності ОСОБА_2 1/2 його частки.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5391,74 грн. сплаченого судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Хмельницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08 жовтня 2021 року.

Суддя Н. С. Бараболя