ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3033/21 Справа № 200/5187/19 Суддя у 1-й інстанції - Литвиненко І. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року АТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що згідно договору №б/н від 10 жовтня 2008 року відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 17 000,00 грн.Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між ним та банком договір. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши ОСОБА_1 доступ до коштів на його картковому рахунку. Однак, відповідач своїх обов`язків за угодою не виконав та кредитні кошти не повернув. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 18 березня 2019 року заборгованість за кредитним договором склала 33 617,53 грн, з якої 15 031,95 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7 682,69 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками, 8 345,20 грн нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 718,76 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 250,00 грн штраф (фіксована частина), 1 588,93 грн штраф (процентна складова).

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 33 617,53 грн та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 , на користь АТ КБ «Приватбанк», заборгованість за договором № б/н від 10 жовтня 2008 року, яка склалася станом на 18 березня 2019 року, у сумі 20 841,35 грн, з яких 9 317,31 грн - заборгованість за кредитом, 7682,69 грн - заборгованість за простроченим кредитом, 3 841,35 грн пеня. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги у вказаній частині задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору.

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Судом встановлено, 10 жовтня 2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №б/н, згідно з яким позичальнику надано кредит у сумі 17 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Встановлено, що згідно із умовами укладеного сторонами договору, розмір відсоткової ставки за користування кредитом становить 22,8% річних. Ці умови кредитного договору визначені у заяві позичальника від 10 жовтня 2008 року, котра містить посилання на те, що заява, разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між банком та позичальником договір про надання банківських послуг.

Суд встановив, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 18 березня 2019 року, за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 33 617,53 грн, з яких: 15 031,95 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7 682,69 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками, 8 345,20 грн нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 718,76 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 250,00 грн штраф (фіксована частина), 1 588, 93 грн штраф (процентна складова).

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та пені суд першої інстанції посилався на те, що позивачем доведено факт видачі грошових коштів відповідачу виключно в межах встановленого кредитного ліміту у розмірі 17 000,00 грн, тому саме ця сума підлягала стягненню; суд першої інстанції врахував довідку про умови кредитування, яка підписана відповідачем, тому дійшов висновку про стягнення пені у розмірі 50% від суми простроченого зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у вигляді штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що докази заподіяння банку дійсних збитків простроченням зобов`язання суду не надані.

Колегія суддів переглядає оскаржуване рішення лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.

Так, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства викладений у статті 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок доказування і подання доказів закріплено у статті 81 ЦПК України, згідно ч. 1, 5 якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Матеріали справи свідчать, що в анкеті-заяві позичальника від 10 жовтня 2008 року зазначений кредитний ліміт у сумі 100,00 грн

Проте, як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт по ній змінювався: 20.10.2008 року встановлено кредитний ліміт 100,00 грн, 23.03.2009 року його було зменшено до 0,00 грн, 24.08.2011 року збільшено до 500,00 грн, 13.07.2012 року збільшено до 2 100,00 грн, 30.07.2012 року - збільшено до 2 500,00 грн, 13.08.2012 року збільшено до 3 000,00 грн, 20.08.2013 року- збільшено до 5 000,00 грн, 28.10.2016 року збільшено до 10 000,00 грн, 31.01.2017 року збільшено до 12 200,00 грн, 11.08.2017 року збільшено до 17 000,00 грн, 30.08.2018 року- зменшено до 0,00 грн.

Випискою про рух коштів по карті відповідача встановлено, що ОСОБА_1 користувався кредитною карткою у період з серпня 2011 року по червень 2018 року, тобто погодився зі змінами кредитного ліміту по картці.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Виходячи з викладеного, встановивши отримання відповідачем тіла кредиту в сумі 17 000,00 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку та не спростовано відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь банку тіла кредиту у сумі 17 000,00 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що сума заборгованості за кредитом та за простроченим кредитом не може перевищувати суми встановленого відповідачу кредитного ліміту на банківську платіжну картку, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту понад встановлений кредитний ліміт, що складає 5 714,64 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за пенею та штрафом колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення пені та штрафу крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 10.10.2008 року, банк посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», котра була підписана відповідачем.

Вказаною довідкою, з умовами якої погодився відповідач, передбачена базова процентна ставка в місяць 1,9 % на місяць, розмір щомісячних платежів (включаючи плату за користування кредитних коштів у звітному періоді) - 7% від заборгованості, але не менш ніж 50,00 грн і не більше залишку заборгованості, до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір та порядок нарахування неустойки: пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів: пеня = (пеня1)+ (пеня2)= (базова відсоткова ставка за договором) / 30-нараховується за кожний день прострочки кредиту, (пеня2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн на місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму понад 50 грн.; штраф при порушенні строків по будь-якому із платежів більш ніж на 120 днів 250 грн. + 5% суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії.

Проте, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь банку штрафу у розмірі 250,00 грн (фіксована частина) та 1 588,93 грн (процентна складова), оскільки докази заподіяння банку дійсних збитків простроченням позичальника суду не надані. Відповідач, згідно із розрахунком позивача, заборгованості за відсотками за користування кредитом не має, а сума простроченого кредиту становить 7 682,69 грн, тому враховуючи ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно із якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, та враховуючи те, що неустойка має компенсаторну функцію, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та про часткове задоволення вимог про стягнення пені у розмірі 50% від суми простроченого зобов`язання, тобто у сумі 3 841,35 грн.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за пенею у розмірі 5 222,61 грн та штрафу у розмірі 1838,93 грн.

Тож, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова