Дата документу 02.11.2021 Справа № 328/2164/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 328/2164/20

Провадження №22-ц/807/3772/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року, повний текст якого складено 02 вересня 2021 року, в складі судді Петренко Л.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Молочанської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила у листопаді 2020 року, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Молочанської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про спадщину від 16.12.2013 на 1/2 частку та свідоцтвом про спадщину від 20.05.2016 на 1/2 частку (виданих державним нотаріусом Токмацької районної державної нотаріальної контори Косаревською М.В.).

01 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір діяв до 01 вересня 2014 року. Згідно з умовами договору в даному будинку мешкала сім`я ОСОБА_2 , а саме вона, її співмешканець та із 05 травня 2013 року їхня дитина.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_4 . Після оформлення спадщини вона уклала договір із ОСОБА_2 про оренду житлового будинку АДРЕСА_1 , який діяв до 30 грудня 2016 року.

На підставі її заяви, зареєстрованою в реєстрі № 29 від 10 січня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф., громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрували за адресою: АДРЕСА_1 , про що Токмацьким УДМС України в Запорізькій області зроблено запис в домовій книзі від 11 лютого 2014 року.

У квітні 2019 року від ОСОБА_5 їй стало відомо, що ОСОБА_2 зібрала речі та разом із сином ОСОБА_3 та невідомим чоловіком виїхали із даного будинку в невідомому напрямку. Свідками відсутності ОСОБА_2 в даному будинку є: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 .

На її дзвінки ОСОБА_2 відповідає через раз, своє місце мешкання не повідомляє, на вимогу знятись із місця реєстрації не реагує.

01 травня 2019 року вона уклала договір з ОСОБА_5 про безоплатне користування з правом подальшого викупу житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір діє до 01 квітня 2022 року.

Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі домом вона не цікавиться.

Перешкод в користуванні житловим приміщенням вона відповідачу не чинила так як мешкає в м. Запоріжжя.

Вона від знайомих дізналася, що ОСОБА_2 приїздила до м. Молочанськ та забрала документи на свого сина ОСОБА_3 , який до квітня 2019 року проходив навчання у Комунальному закладі «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради.

Вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою, близько 1 року без поважної причини відсутності за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому вона як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Ураховуючи викладене, просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням розташованим по АДРЕСА_1 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку з тим, що в належному їй будинку зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у неї виникли перешкоди у користуванні її майном, оскільки вона не може продати будинок. Посилання суду першої інстанції на практику Верховного Суду не можна застосовувати до даної справи, оскільки у відповідних рішеннях Верховного Суду розглядались справи стосовно квартири комунальної власності та реєстрацію близьких родичів в спірному житлі. В судовому засіданні вона повідомляла, що ОСОБА_2 разом з її сином вибули для постійного проживання до іншого населеного пункту, після чого до будинку не приїжджали, а сусіди по вулиці після від`їзду її не бачили.

Також суд першої інстанції, приймаючи рішення, прийняв до уваги висновок Виконавчого комітету Молочанської міської ради, який складений із чисельним порушенням вимог чинного законодавства.

Суд, апелюючи поняттям безхатченки, не взяв до уваги, що особи, які не мають постійного місця проживання, реєструються за адресою спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, створених відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Звертає увагу на те, що суд, зазначаючи в рішенні про те, що підстава, на якій місце проживання ОСОБА_2 та її малолітнього сина, було зареєстровано, в спірному будинку, не оскаржувалась, не звернув уваги на те, що позов про зняття з реєстрації місця проживання або підстав реєстрації, не може бути поданий до суду.

Крім того, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.. 276, 279 ЦПК України, розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, проте, нею заявлялось клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, яке не було вирішено судом.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив до апеляційного суду.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, входив з того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів наявності у ОСОБА_2 , та її сина ОСОБА_3 іншого житла, окрім спірного, на яке відповідачі набули права користування на законних підставах. Позивачем, не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідачів спричиняє їй перешкоди у користуванні належним їй жилим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

Судом встановлено, що 01 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди житлового приміщення з правом подальшого викупу. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 надає, а ОСОБА_2 приймає в строкове безоплатне користування житловий будинок та присадибну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 на праві власності згідно акту від 26.09.1975 року (а.с. 4).

16 грудня 2013 року державним нотаріусом Токмацької районної державної нотаріальної контори Косаревською М.В. позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Молочанським міськвиконкомом 26.09.1975 року № 2329 (а.с. 14).

20 травня 2016 року державним нотаріусом Токмацької районної державної нотаріальної контори Косаревською М.В. позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Молочанським міськвиконкомом 26.09.1975 року № 2329 (а.с. 15).

Отже, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 198921975 від 04.02.2020 (а.с. 19).

01 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди житлового приміщення з правом подальшого викупу, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надає, а ОСОБА_2 приймає в строкове безоплатне користування житловий будинок та присадибну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

ОСОБА_1 дала свою згоду на реєстрацію (прописку) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 частка якого належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Токмацькою районною державною нотаріальною конторою Запорізької області 16.12.2013 року за реєстром № 50, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою (а.с. 13).

Відповідно до відомостей зазначених в домовій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 відображено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані за вказаною адресою з 11 лютого 2014 року, про що містяться відповідні відмітки (а.с. 16-18).

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 11 лютого 2014 року по теперішній час (а.с. 42-43).

01 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір оренди житлового приміщення з правом подальшого викупу, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надає, а ОСОБА_5 приймає в строкове безоплатне користування житловий будинок та присадибну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Згідно з висновком виконавчого комітету Молочанської міської ради, як органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, дане питання було 11 червня 2021 року. розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Молочанської міської ради.

За результатами засідання комісії встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина зареєстрована за адресою матері, відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері). Згідно інформації КУ «Центр надання соціальних послуг» Молочанської міської ради ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживають за вказаною адресою з 2018 року. Місце їхнього знаходження невідоме. Захищаючи інтереси малолітньої дитини та з метою недопущення її бездомності, беручи до уваги рекомендації комісії, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнавати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 118-119).

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою, близько одного року без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того, остання не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, що створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСРвстановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду"судам роз`яснено, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вселились у спірний будинок на підставі Договору оренди жилого приміщення з правом подальшого викупу від 01 січня 2014 року (далі - Договір). Метою договору є те, що житлове приміщення надається ОСОБА_2 та її родині у складі трьох осіб, а саме: вона, її чоловік ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_3 для безоплатного користування з правом подальшого викупу.

Відповідно до п. 3.3 Договору у момент підписання договору ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 ключі від житлового приміщення та від господарських споруд (літня кухня, гараж, погріб, сарай).

Відповідно до п. 4.1 Договору термін тимчасового володіння та користування житловим приміщенням починається з 01 січня 2014 року і продовжується до 30 грудня 2016 року. Якщо за 14 днів до завершення терміну дії договору ні одна із сторін не заявить про його припинення, договір вважається кожного разу продовжено на попередніх умовах на той же термін.

Плата за користування житловим приміщенням не здійснюється (розділ 5 Договору).

Відповідно до розділу 6 Договору комунальні послуги (газопостачання, водопостачання, електроенергія) та витрати за користування телефонами оплачуються проживаючими особами самостійно на підставі рахунків відповідних організацій та телефонних станцій.

Відповідно до п. 10.4 договору на підставі заяви ОСОБА_1 № 29 від 10.01.2014 року засвідченої приватним нотаріусом Нечипуренко Г.Ф. Запорізького міського нотаріального округу, ОСОБА_2 та її родині у складі 3 осіб, а саме вона, її чоловіку ОСОБА_5 та їх сину ОСОБА_3 надається право на реєстрацію (прописку) у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, правовідносини, які виникли між відповідачами і позивачем (власником будинку), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення. Правовою підставою вселення і виселення відповідачів є норми ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Найм (оренда) житла регулюється Главою 59 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Частиною першою статті 816 ЦК України передбачено, що у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом.

Відповідно до частини першої статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (стаття 826 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Права дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 вселились у спірний будинок та були там зареєстровані на законних підставах та набули прав і обов`язків наймача.

Так, відповідно до п. 4.1 Договору термін тимчасового володіння та користування житловим приміщенням встановлено до 30 грудня 2016 року. Якщо за 14 днів до завершення терміну дії договору ні одна із сторін не заявить про його припинення, договір вважається кожного разу продовжено на попередніх умовах на той же термін.

Матеріали справи не містять даних про те, що будь-яка із сторін на виконання умов вказаного пункту Договору, заявила про його припинення до закінчення терміну дії договору.

Відповідно до п. 9.1 Договору цей договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови договору і свої зобов`язання.

За правилами пункту 3 частини першої статті 3, частини третьої статті 6 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторонами договору погоджено умови щодо строку, порядку звільнення приміщення наймачем, умови розірвання договору.

Отже, ОСОБА_1 , скориставшись правом вільного розпорядження своїм майном, уклала з ОСОБА_2 договір оренди жилого приміщення, який в силу ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, надавши згоду на реєстрацію відповідачів у спірному будинку відповідно до п. 10.4 Договору.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках .

Оскільки питання про розірвання Договору оренди жилого приміщення від 01.01.2014 позивачем не ставилося, умови Договору не оспорені, а тому ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 , права якого щодо визначення місця проживання є похідними від прав батьків, не можуть бути визнані такими, що втратили право користування спірним будинком з підстав, зазначених у позові.

Ураховуючи вкладене, а також те, що позивач не довела наявність порушення її прав внаслідок реєстрації місця проживання відповідача та її неповнолітньої дитини у спірному будинку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання відповідачів таким, що втратили право користування спірним будинком.

Відсутність посилання у рішенні суду першої інстанції на норми ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, не вплинуло на розгляд справи по суті і не є підставою для скасування судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок Виконавчого комітету Молочанської міської ради складений з численними порушеннями, не є визначальним для вирішення позовних вимог в цій справі.

Твердження апеляційної скарги про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.. 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), зводяться до неправильного тлумачення норм права.

Судом першої інстанції правильно зазначалось, що на правовідносини сторін в цій справі не поширюються норми ст.. 156 ЖК УРСР, ст.. 405 ЦК України, оскільки сторони у справі не є членами сім`ї, не пов`язані спільним побутом.

Розгляд судом першої інстанції справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін не є порушенням норм процесуального права.

Інших належних достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова