Справа № 204/3698/21
Провадження № 2-о/204/76/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Сокола Д.О.,

заявника ОСОБА_1 , представниці заінтересованої особи Смолянкіної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

24 травня 2021 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, визначивши заінтересованою особою Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (а. с. 2-3).

В обґрунтування заяви зазначено, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську. У 1969 році закінчив 8 класів в середній школі № 59 м. Дніпропетровська. 20 липня 1971 року закінчив міське професійно-технічне училище № 15 м. Дніпропетровська за кваліфікацією автослюсар третього розряду. У 1972 році закінчив Дніпропетровський авто навчальний комбінат за програмою підготовки водіїв автомобілів третього класу. 28 липня 1983 року закінчив курси водіїв-любителів катеру (моторного човна) та отримав свідоцтво серії НОМЕР_1 , що видано Українською республіканською інспекцією Судноплавства головного управління річкового флоту при Раді міністрів Української ССР. У період часу з 27 липня 1971 року по 24 травня 1976 року заявник працював на автобазі № 1 м. Дніпропетровська, а з 28 травня 1976 року по 13 березня 1987 року він працював в АТП-31203. У період часу з 18 березня 1987 року по 27 квітня 1990 року працював водієм у Дніпропетровському Міськрембудтресті. З 31 травня 1990 року по 08 січня 1991 року працював водієм в фірмі побутових послуг «Чайка», а з 23 січня 1991 року по 16 липня 1995 року працював водієм Госпрозрахункової автобази медико-санітарного автотранспорту Дніпропетровського міськздороввідділу. Пізніше, у період часу з 30 листопада 1995 року по 07 березня 1996 року він працював робочим в Державному підприємстві Дніпропетровський Метрополітен. Крім того, заявник стверджує, що у період часу з 23 вересня 1974 року по 14 грудня 1995 року він був зареєстрований та фактично проживав у АДРЕСА_1 , а з 04 вересня 1996 року він зареєстрований та постійно проживав у с. Нововасилівка Васильківського району Дніпропетровської області. Вказана адреса була його останнім місцем реєстрації та зазначалася в його паспорті радянського зразку серії НОМЕР_2 , який він втратив. Стверджує, що з дня свого народження та станом на день звернення з вказаною заявою до суду він за межі України не виїжджав. У зв`язку зі складними життєвими обставинами він втратив своє житло в с. Нововасилівка Васильківського району Дніпропетровської області, та наразі перебуває на обліку й проживає у Міському центрі соціальної допомоги, як бездомна особа, яка не має постійного місця проживання та житла. Оскільки він втратив паспорт радянського зразка та своєчасно не оформив паспорт громадянина України, він звернувся із заявою до Соборного районного відділу ГУ ДМС України в місті Дніпрі щодо оформлення паспорта громадянина України. 22 квітня 2021 року Соборним районним відділом ГУ ДМС України в місті Дніпрі йому надано відповідь, про те, що згідно з наданою ним інформацією встановити його особу та належність до громадянства України не вбачається можливим, та запропоновано звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час. Встановлення факту його постійного проживання на території України йому необхідно для отримання паспорту громадянина України.

Ухвалою суду від 11 червня 2021 року у справі відкрито окреме провадження та призначено судове засідання на 14 годину 00 хвилин 22 липня 2021 року (а. с. 21), яка надіслана учасникам справи 18 червня 2021 року за вихідним № 14916/21-вих/2-о/204/76/21 (а. с. 22).

В судовому засіданні заявник вимоги уточнив та просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Пояснив, що встановлення факту постійного проживання на території України йому необхідно для отримання паспорту громадянина України та можливості офіційного отримання пенсії за віком.

В судовому засіданні представниця заінтересованих осіб ОСОБА_2 , не заперечувала щодо задоволення уточненої заяви.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши фактичні обставини справи наданими заявником письмовими доказами, суд дійшов висновку про те, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, про що складено актовий запис № 1327 та, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , яке видано 06 серпня 1953 року (а. с. 5).

У 1969 році ОСОБА_1 , який народився у 1953 році, закінчив вісім класів середньої школи № 59 м. Дніпропетровська, що підтверджується свідоцтвом про восьмирічну освіту серії НОМЕР_4 від 13 червня 1969 року (а. с. 6).

У період часу з 01 вересня 1969 року по 20 липня 1971 року ОСОБА_1 навчався у міському професійно-технічному училищі № 15 м. Дніпропетровська за спеціальністю автослюсар третього розряду, яке закінчив 20 липня 1971 року, підтвердженням чого є атестат Державного комітету Ради Міністрів Української РСР по професійно-технічній освіті № 3111 (а. с. 7).

12 березня 1972 року заявник закінчив Дніпропетровський авто навчальний комбінат за програмою підготовки водіїв автомобілів третього класу, де навчався з 01 жовтня 1971 року, про що 14 березня 1972 року отримав свідоцтво серії НОМЕР_5 та посвідчення Державної автомобільної НОМЕР_6 (а. с. 10).

28 липня 1983 року ОСОБА_1 закінчив курси водіїв-любителів катеру (моторного човна) та отримав свідоцтво серії НОМЕР_1 , що видано Українською республіканською інспекцією Судноплавства головного управління річкового флоту при Раді міністрів Української ССР (а. с. 8).

У період часу з 27 липня 1971 року по 24 травня 1976 року заявник працював на автобазі № 1 м. Дніпропетровська, а з 28 травня 1976 року по 13 березня 1987 року він працював в АТП-31203, що підтверджується записами в трудовій книжці (а. с. 11).

У період часу з 18 березня 1987 року по 27 квітня 1990 року ОСОБА_1 працював водієм у Дніпропетровському Міськрембудтресті, що підтверджується записами в трудовій книжці (а. с. 11 та на звороті).

З 31 травня 1990 року по 08 січня 1991 року заявник працював водієм в фірмі побутових послуг «Чайка», а з 23 січня 1991 року по 16 липня 1995 року він працював водієм Госпрозрахункової автобази медико-санітарного автотранспорту Дніпропетровського міськздороввідділу, що підтверджується записами в трудовій книжці (а. с. 12 та на звороті).

Пізніше, у період часу з 30 листопада 1995 року по 07 березня 1996 року заявник працював робочим в Державному підприємстві Дніпропетровський Метрополітен, що підтверджується записами в трудовій книжці (а. с. 12 на звороті).

Відповідно до відповіді відділу обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері Державної реєстрації від 08 квітня 2021 року № 10/5-590, заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період часу з 23 вересня 1974 року по 14 грудня 1995 року був зареєстрований по АДРЕСА_1 (а. с. 13).

Згідно з довідкою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 21 листопада 2013 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уроджений у м. Дніпропетровську, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований у с. Нововасилівка Васильківського району Дніпропетровській області за паспортом серії НОМЕР_2 , що виданий Ленінським РВ м. Дніпропетровська 18 травня 1976 року (а. с . 14).

22 квітня 2021 року Соборним районним відділом у місті Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області відмовлено ОСОБА_1 у видачі йому паспорта громадянина України у зв`язку з тим, що з наданої ним інформації встановити його особу та належність до громадянства України не вбачається можливим, та запропоновано йому звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України.

Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27 березня 2001 № 215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає, що станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно постійно перебував на території, яка стала територією України, оскільки з 23 вересня 1974 року по 14 грудня 1995 року заявник фактично проживав та був зареєстрованим по АДРЕСА_1 , та в період часу з 23 січня 1991 року по 16 липня 1995 року працював водієм Госпрозрахункової автобази медико-санітарного автотранспорту Дніпропетровського міськздороввідділу, а тому, станом на 24 серпня 1991 року, за межі території, яка стала територією України, заявник не виїжджав.

Таким чином, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази, суд доходить висновку про підтвердження достатніми, належними та допустимими доказами факту постійно проживання заявника, на території України на момент 24 серпня 1991 року.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року необхідно заявнику для подальшого звернення до відповідних органів Державної міграційної служби України з метою отримання паспорта громадянина України, суд доходить висновку про наявність підстав для встановлення зазначеного факту у судовому порядку та про задоволення заяви ОСОБА_1 із встановленням того факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України на момент 24 серпня 1991 року.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 293, 315, 319, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В. Липинського, буд. 7; ), про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України на момент 24 серпня 1991 року.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна