КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року

м. Київ

справа №752/2546/19

провадження № 22-ц/824/14267/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Роман Олегович

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року у складі судді Мазур Ю.Ю.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Роман Олегович про визнання договору купівлі-продажу квартири частково удаваним в частині покупця, визнання покупцем та визнання об`єктом особистої власності, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16січня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ПадалкомР.О. та зареєстрований в реєстрі за №300, удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_2 , з моменту його укладення; визнати покупцем в указаномудоговорі купівлі-продажу ОСОБА_1 ; припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 78,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00; визнати об`єктом особистої власності ОСОБА_1 вказану квартиру.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

29грудня 2014 року у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до України, позивач продав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказував, що кошти від продажу будинку отримав у приміщенні нотаріальної контори у розмірі 105000 доларів США.

Зазначав, що вказаний житловий будинок належав йому на праві особистої власності.

Стверджував, що 16 січня 2015 року позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 за власні кошти 1 630 000 грн (приблизно 86 - 87 000 доларів США).

При цьому покупцем у договорі купівлі-продажу спірної квартири був формально зазначений відповідач.

Зауважує, що відповідач у грудні 2019 знаходилась у Сімферополі та у телефонному режимі у категоричній формі наказала позивачеві звільнити квартиру, тому що вона є власником квартири і має намір здавати її в оренду.

При цьому, відповідач зареєстрована в спірній квартирі ніколи не була, у квартирі знаходилась періодично, половину квартири відповідач за договором оренди здає фізичній особі, отримує щомісячно 275 доларів США, має власне житло - трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 та двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 26 серпня 2021 року представник позивача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим.

Зазначає, що матеріали справи містять розписку, яка визнана відповідачем та згідно якої відповідач отримала грошові кошти від позивача на купівлю спірної квартири і згідно якої ОСОБА_2 зобов`язувалася оформити квартиру на ОСОБА_1 , що додатково підтверджує приналежність квартири на праві особистої приватної власності та письмово визнання даного факту відповідачем (копія розписки містить на а.с. 176 т. 1).

Стверджує, що за вказані грошові кошти було придбано спірну квартиру 16 січня 2015 року, тобто через два тижні після продажу жилого будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 .

Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції було помилково встановлено, що ОСОБА_1 передав кошти та підписував згоду на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири в інтересах сім`ї.

Вказує на те, що укладення правочину від початку і до кінця не переслідувало мети збереження сім`ї чи укладення його в інтересах сім`ї, а мало абсолютно іншу ціль - купівля квартири за особисті кошти ОСОБА_1 .

Зазначає, що ОСОБА_2 не зроблено жодних заяв про застосування строків позовної давності відносно вимог про визнання квартири особистою приватною власністю позивача.

28 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому остання просить залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зокрема, звертає увагу суду, що ніколи не визнавала вказаної адвокатом позивача розписки та заперечує її написання.

Третя особа не скористалася своїм правом на подання до суду заперечень або пояснень.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідач у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2020 року оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні позову про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а тому в іншій частині судом не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позовна заява не містить детального обґрунтування вимог про припинення права власності відповідача на спірну квартиру та визнання її об`єктом особистої власності позивача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 лютого 2009 року укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 14 лютого 2009 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 51.

Ухвалою Залізничного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 21 листопада 2007 року закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розділ майна, що є спільною сумісною власністю - у зв`язку з визнанням мирової угоди.

Розділено майно, яке придбане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, визнано за ОСОБА_1 право власності: цілком на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , жилою площею 53,0 кв.м, загальною площею 187,8 кв.м з відповідною часткою надвірних будівель; цілком на земельну ділянку, площею 0,2131 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яке знаходиться під вищевказаним домоволодінням; автомобіль «Fiat Doblo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , колір сірий, 2004 року випуску.

Право власності зареєстровано Сімферопольським БТІ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке видане 16 квітня 2008 року №18538580, реєстровий №198388, номер запису 556.

Відповідно до договору серії 82 А А 0033535 від 29 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого нотаріусом Сімферопольського районного нотаріального округу Григор`євою Н.М. відбулась купівля-продаж житлового будинку та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

16 січня 2015 року між ТОВ «АДАПС РІЕЛТІ ГРУП» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту вказаного договору вбачається, що квартира АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат, загальною площею 78,1 кв.м, житловою площею 41,4 кв.м.

Відповідно до п. 3.1. продаж об`єкта купівлі-продажу, за домовленістю сторін, вчиняється за 1 630 000 грн, без ПДА, які продавець отримує в день підписання цього договору.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (статті 657 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Отже, за змістом ст. 655 ЦК України, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, а покупець має сплатити вартість предмету купівлі-продажу, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Таким чином, при визнанні договору купівлі-продажу удаваним з підстав, що фактичним покупцем є інша особа, ніж та, що формально зазначена в договорі, а спірне майно було придбано за кошти іншої особи та для неї, вказаний договір визнається удаваним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Так, у постанові № 521/17654/15-ц Верховний Суд зазначив, що помилковим є також тлумачення апеляційним судом норм статей 212-214 ЦК України про те, що для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо, оскільки удаваний правочин може бути вчинений як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування іншого незаконного правочину, при цьому будь-якого обмеження щодо наявності умислу в усіх сторін такого правочину законом не встановлено. Такий умисел може бути завуальований лише однією стороною, про що інша сторона може не знати, як і навпаки. Верховний Суд зазначив, що помилковим є висновок апеляційного суду про те, що визнання правочину удаваним в частині визначення особи покупця суперечить приписам статті 235 ЦК України, оскільки удаваним може бути не весь правочин, а лише в частині когось із учасників.

Так, суди зобов`язані виходити, зокрема, з того, що встановивши, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконав позивач, і він же скористався правами покупця, саме він домовлявся про істотні умови договору купівлі-продажу квартири, а відповідач вдає з себе покупця, будучи лише формально зазначеним таким в договорі, суд визнає покупцем за договором позивача у справі».

Матеріалами справи встановлено, що спірну квартиру АДРЕСА_1 сторони по справі придбали під час перебування у шлюбі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 стверджував, що оспорюваний договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна є удаваним в частині зазначення покупця та просив визнати об`єктом його особистої власності спірну квартиру.

При цьому зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 визнає, що при оформленні квартири на ім`я відповідача кожен із подружжя мав певну мету: позивач - зберегти сім`ю, відповідач - отримати у власність квартиру (а.с. 4). Тобто відповідач при укладенні спірного правочину свідомо бажала настання правових наслідків у вигляді набуття права власності. Також у позовній заяві зазначається, що відповідач періодично перебувала у спірній квартирі, а також на момент подання позову здавала частину квартири в найм, отримуючи від цього дохід.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зауважено, що періодичне перебування у квартирі свідчить про наявність фізичного доступу до неї, тобто про реальне право володіння. Здача частини квартири в найм з отриманням доходу свідчить про отримання плодів від корисних властивостей майна, тобто про реальне право користування.

Вказані обставини відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечувала.

Окрім того, про факт здачі відповідачкою в найм частини квартири свідчить відповідна довідка правоохоронних органів (т. 1, а.с. 80), запит Головного управління ДФС у м. Києві (т.1, а.с. 97).

Як убачається з матеріалів справи, позивач був повідомлений про всі умови оспорюваного договору та надав згоду відповідачу на придбання спірної квартири на умовах цього договору. Зокрема, у п. 6.6 спірного договору (т. 1. а.с. 25) зазначено про згоду ОСОБА_1 на придбання відповідачем спірної квартири, що надана у формі заяви від 16 січня 2015 року, посвідченої нотаріусом Падалкою Р.О. та зареєстрованої в реєстрі за №299.

В указаній заяві позивач надає згоду відповідачу на власний розсуд визначати ціну та умови договору купівлі-продажу квартири. Також позивач у заяві про згоду визначає статус коштів як об`єкта власності і підтверджує, що купівля здійснюється саме відповідачем: «Я підтверджую, що гроші, які будуть сплачені за об`єкт нерухомості, є нашою спільною сумісною власністю. При цьому я стверджую, що купівля вищезазначеної квартири здійснюється моєю дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які ми попередньо обговорили і вважаємо вигідними для нас, і укладення цього договору відповідає нашому спільному волевиявленню». Також нотаріусом роз`яснено позивачеві про те, що квартира, яка придбавається, набувається ним та відповідачкою у спільну сумісну власність згідно ст. 60, 65 Сімейного кодексу України.

Оскільки заява про згоду є дією позивача, що спрямована на набуття та зміну цивільних прав (визначення належності грошових коштів, придбання майна в інтересах сім`ї, створення необхідної умови для купівлі майна другим з подружжя), то вона є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України. Про це свідчить і реєстрація заяви в реєстрі правочинів за окремим номером, тобто як окремого правочину.

Даний правочин не оспорюється позивачем та не визнаний судом недійсним. Тому його зміст також підтверджує, що відповідач є реальним покупцем спірної квартири.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, установивши, що квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_2 у власність у період зареєстрованого шлюбу з позивачем за відплатним договором, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, місцевим судом також вірно зазначено, що ОСОБА_1 може бути власником спірної квартири, придбаної у шлюбі, тільки тоді, коли він придбав її за кошти, що належали особисто йому (п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України). У даному ж випадку квартира придбана ОСОБА_2 , а статус коштів визначений позивачем як спільне майно подружжя.

Окрім того, оскаржуваним рішенням не встановлено підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним у частині покупця та апелянтом рішення в цій частині не оскаржується, а отже відсутні підстави і для визнання спірної квартири об`єктом особистої власності позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Разом з тим, позовна заява не містить жодного обґрунтування вимог про припинення права власності відповідача на спірну квартиру та визнання її об`єктом особистої власності позивача.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «26» жовтня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик