ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7727/21 Справа № 409/6479/12 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за скаргою ОСОБА_1 , Посадова особа, дії чи бездіяльність якої оскаржується Державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мельничук Г.В., Стягувач ОСОБА_2 , на рішення, дії державного виконавця щодо обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в обґрунтування якої зазначив, що в провадженні ДВ ДВС міста Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) починаючи з 26 листопада 2019 року перебуває виконавче провадження № 60717686 щодо примусового виконання рішення суду Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.10.2012 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь ОСОБА_2 . Рішення суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини було ухвалено Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська 26 жовтня 2012 року. Виконавчий лист було пред`явлено до примусового виконання 21 листопада 2019 року. В період з 26 листопада 2019 року по 31 травня 2021 роду державним виконавцем декілька разів змінювався розрахунок заборгованості, в тому числі і період нарахування заборгованості по аліментам, деякі квитанції про сплату аліментів враховувались, а деякі залишилися без урахування. Перший розрахунок заборгованості по аліментам був складений державним виконавцем 03.03.2020 року, що підтверджено довідкою б/н від 03.03.2020 року. Враховуючи те, що стягувач вчинила недобросовісно та ввела державного виконавця в оману, повідомивши, що взагалі ніколи не отримувала аліменти, державним виконавцем був здійснений розрахунок заборгованості виходячи із середньомісячної заробітної плати без урахування заробітної плати боржника та без урахування сплачених в добровільному порядку аліментів. Заборгованість за цією довідкою станом на 03.03.2020 рік складала - 117 236,41 грн. Про відкриття виконавчого провадження № 60717686 та нарахування заборгованості у розмірі 117 236,41 грн. боржнику стало відомо лише після отримання позовної заяви про стягнення пені за несплату аліментів, а саме у травні 2020 року. Не погодившись із розміром заборгованості та порядком нарахування, боржник звернувся до державного виконавця в досудовому порядку. Надавши докази належного виконання рішення суду. На підставі наданих доказів (тих, які боржнику вдалось відшукати «за такий тривалий період 2012-2019 р.р.), державним виконавцем здійснено уточнений розрахунок відповідно до заробітної плати боржника з частковим урахуванням квитанцій про сплату аліментів. Відповідно до цієї довідки, заборгованість станом на 19.08.2020 р. складала 18 371,44 грн. (довідка вих. № 13540 від 19.08.2020 року). В подальшому виконавцем здійснено уточнений розрахунок відповідно до заробітної плати боржника з частковим урахуванням квитанцій про сплату аліментів. Відповідно до цієї довідки заборгованість станом на 08.04.2021 р. складала - 19 902,92 грн. (довідка вих. № 1658 від 08.04.2021 року). Оскільки зазначена заборгованість утворилась за період 2019-2020 року (після відкриття виконавчого провадження), боржник з метою належного виконання рішення суду в квітні 2021 року сплатив аліменти у розмірі 13 915 грн., що підтверджено відповідними квитанціями. Не погодившись із розміром заборгованості стягувач звернулась зі скаргою на дії державного виконавця до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області по справі № 409/6479/12 пров. 4-с/209/4/21. Однак, в задоволенні скарги було відмовлено в зв`язку із добровільним виконанням вимог скаржника. З метою встановлення остаточної суми заборгованості по аліментам, представник боржника, після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та аналізу судової практики з питань нарахування заборгованості по аліментам за минулий період, звернулась до відділу ДВС з клопотанням про перерахунок заборгованості по аліментам починаючи з 21 листопада 2019 року. Листом вих. № 31008 від 31.05.2021 року - боржнику відмовлено у здійсненні перерахунку розміру заборгованості за виконавчим провадженням № 60717686. Державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з вересня 2012 року по 31 травня 2021 року (копія довідки про заборгованість по аліментам вих. № 31009 від 31.05.2021 року). Боржник не погоджується із обчисленням розміру заборгованості, вважає що стягувач має право вимагати стягнення заборгованості зі сплати аліментів з моменту звернення до виконавчої служби за примусовим виконанням (тобто з 21.11.2019 року), а у разі якщо стягувач доведе що зверталась до боржника з метою отримання аліментів, а останній ухилявся від їх сплати - в цьому випадку аліменти нараховуються за минулий час, але не більше ніж як за три роки. Оскільки до відносин, які виникли до внесення змін належить застосовувати строк в три роки, а десятирічний строк можливо застосовувати починаючи з 28.08.2018 року. Також, на обґрунтування скарги посилається на положенням ст. 191 Сімейного кодексу України, щодо присудження аліментів на минулий час. Обов`язок боржника зі сплати аліментів за рішенням суду виник у жовтні 2012 року, проте стягувач протягом семи років до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду не зверталась. Дані обставини свідчать про те, що між сторонами була усна домовленість про добровільне виконання батьком своїх обов`язків щодо утримання сина і стягувача все влаштовувало до настання певних обставин. До виконавчої служби стягувач звернулась лише у листопаді 2019 року на підставі дублікату виконавчого листа, який виданий 12 листопада 2019 року. Вважає, що до даних правовідносин, а саме при розрахунку аліментів, державний виконавець повинен керуватися ч.1 ст. 194 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на день винесення судового рішення та до внесення змін, що набрали законної сили 28 серпня 2018 року), аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. А десятирічний строк можливо відраховувати у рішеннях які набрали чинності з 28 серпня 2018 року у зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року. З огляду на те, що стягувач не надала докази того, що зверталась до боржника з метою отримання аліментів, а останній ухилявся від сплати аліментів. Та навпаки, боржником надано докази добровільного виконання рішення суду, вважає, що нарахування аліментів має розпочинатися з дати звернення стягувана до відділу ДВС, а саме з 21 листопада 2019 року.

Враховуючи викладене, просив суд: визнати дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - Мельничук Г.В., щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів за період з 28 вересня 2012 року до 21 листопада 2019 року - неправомірними. Зобов`язати державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - здійснити розрахунок заборгованості зі сплати аліментів починаючи з 21 листопада 2019 року (том 1 а.с.63-67).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 , посадова особа, дії чи бездіяльність якої оскаржується Державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мельничук Г.В., Стягувач ОСОБА_2 , на рішення, дії державного виконавця, щодо обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів відмовлено (том 2 а.с.17-20).

Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його скаргу задовольнити в повному обсязі (том 2 а.с.24-29).

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом 1 інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №60717686 з виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини від доходів на утримання сина ОСОБА_3 , 2009 р.н. Зазначений виконавчий документ надійшов до відділу на примусове виконання 26.11.2019 року, стягнення аліментів починається з 28.09.2012 року.

Згідно заяви стягувача, ОСОБА_2 звернулася до виконавчої служби 21.11.2019 року із заявою про примусове виконання вказаного дублікату виконавчого листа (том 1 а.с.115, 116).

Постановою державного виконавця від 26 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження № 60717686 з виконання вказаного вище виконавчого листа (том 1 а.с.117).

Згідно довідок про заборгованість по аліментам ОСОБА_1 від 31.10.2020 року, від 31.03.2020 року заборгованість розраховувалась державним виконавцем за період з 28.09.2012 року (том 1 а.с.132, 153-154).

22.04.2021 відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», керівником відділу здійснено перевірку матеріалів виконавчого провадження №60717686, за результатами якої, винесено відповідну постанову. Постановою, скасовано довідку державного виконавця Мельничук Г.В. від 19.08.2020 про заборгованість по аліментам ОСОБА_1 та зобов`язано виконавця здійснити перерахунок за наявними матеріалами за період, який зазначено у рішенні суду (том 1 а.с.202-206).

Виконавцем проведено розрахунок заборгованості та складено довідку від 31.03.2021 року, 29.04.2021 року, 31.05.2021 року, заборгованість була нарахована з 28.09.2012 року на підставі наявних в матеріалах виконавчого провадження доказів щодо сплати/несплати боржником аліментів за вказаний період (том 1 а.с.224-225, 230-231, 237-238).

11.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця про здійснення перерахунку заборгованості за виконавчим провадженням № 60717686 починаючи з 21.11.2019 року (том 1 а.с.234-236).

Відмовляючи у задоволені вимог скарги, суд 1 інстанції виходив із того, що вимоги скаржника ОСОБА_1 , щодо визнання неправомірними дій державного виконавця не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, необхідно розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (часина третя статті 451 ЦПК України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої, пункту 1) частини другої статті 18 Закону України № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 71 Закону № 1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом.

Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (частина третя статті 71 Закону № 1404-VIII).

В основу апеляційної скарги як і самої скарги, ОСОБА_1 посилається на ч. 1 ст. 194 Сімейний кодекс України (у редакції чинній на момент винесення рішення та до внесення змін, що набрали законної сили 28 серпня 2018 року), аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Стосовно дії положень частини 1 статті 194 СК України в часі, суд першої інстанції правильно зазначив, з чим погоджується і колегія суддів, що 28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (далі - Закон № 2475-УШ).

Відповідно до п.3 Закону № 2475-УІІІ У Сімейному кодексі України у «частині першій статті 194 слова «три роки» замінені словами «десять років».

За загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, згідно якої, дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі 1-7/99).

Отже, з 28 серпня 2018 року частиною 1 статті 194 СК України установлено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Згідно з частиною 1 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закон України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Боржник був обізнаний про наявність вказаного рішення, а тому зобов`язаний незважаючи на пред`явлення виконавчого документа до виконання сплачувати аліменти на утримання дитини.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати аліменти, в тому числі за час, коли їх не було стягнуто до пред`явлення виконавчого листа до виконання - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Ураховуючи викладене, внесення змін до СК України в частині визначення граничного строку стягнення аліментів до пред`явлення виконавчого документа на виконання у десять років є підставою для розрахунку розміру заборгованості з аліментів, які стягуються за рішенням суду, у відповідність до статті 194 СК України. Таке не свідчить про підвищення відповідальності боржника, але визначає правила стягнення аліментів за минулий час.

При цьому посилання скаржника в обґрунтування поданої скарги на норми ст. 191 СК України, відповідно до якої аліменти можуть бути присуджені за минулий час, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, є помилковим, оскільки ОСОБА_2 такі позовні вимоги не заявлялися, і судом не розглядалися. Таким чином, норми вказаної статті застосовуються судом при розгляді відповідної позовної заяви, а не в ході виконавчого провадження або розгляду судом скарги в порядку ст. 447 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що в період з 2012 року по вересень 2019 року рішення суду виконувалось боржником в добровільному порядку, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані платежі враховані, після перевірки виконавчого провадження від 22.04.2021 року.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, державним виконавцем заборгованість була нарахована на підставі наявних в матеріалах виконавчого провадження доказів щодо сплати/несплати боржником аліментів за вказаний період.

Довідкою-розрахунком державного виконавця підтверджена заборгованість по сплаті аліментів з боку ОСОБА_1 , проте останнім не надано суду належних та допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги.

За встановлених обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність, а лише зводяться до незгоди заявника з рішенням суду.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, а тому підстави для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відсутні.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: