ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6972/21
провадження № 2/753/5904/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» про визнання договору позики недійсним, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Лінеура Україна»про визнання кредитного договору недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та ТОВ Лінеура Україна»було укладено Договір № 1015234 від 02 вересня 2020 року про надання коштів на умовах фінансового кредиту в сумі 2 300 грн. 00 коп. строком на 30 днів, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту згідно Графіку платежів, що є Додатком № 1 до основого договору, тобто з терміном користування кредитних коштів - 30 днів та з оплатою 655 грн. 50 коп. - відсотків за користування кредитом, всього - 2 955 грн. 50 коп. Однак вважає, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил кредитування уцілому, в тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів», безпосередньо ст. 11 - щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, ТОВ «Лінеура Україна»не попередив її про можливі ризики під час виконання зобов`язань, у протиріччя цьому інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була їй надана вцілому, на її думку була прихованою, сторонами договірних відносин не досягнуто усіх істотних умов договору, договір містить несправедливі умови кредитування, що призвело до дисбалансу її інтересів в сторону погіршення, в договорі відсутня істотна умова договору - орієнтовна сукупна вартість кредиту виражена в простій зрозумілій формі, графік погашення кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту тощо, договір не відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» з урахуванням Закону України «Про захист прав споживачів», загальним положенням про договір та положенням про кредитний договір, які визначені в ЦК України. Прийняття (акцепту) шляхом заповнення формуляра заяви про прийняття такої пропозиції в електронній формі та підписання відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» не вважається вчиненням договору у письмовій формі. Таким чином, копія договору про надання позики на умовах фінансового кредиту, підготовленого ТОВ «Лінеура Україна», не містить жодних правових підстав та не може слугувати доказом безспірності укладення договору позики. Окрім того, ТОВ «Лінеура Україна»не попередив її про можливі ризики під час виконання зобов`язань - невчасного поверення кредиту, у протиріччя цьому інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була їй надана. Тобто, при відсутної вказаної інформації про предмет послуг, який надався, вона була зобов`язана укласти самей той кредитний договір, який їй порадив відповідач, не маючи при цьому право вибору укласти інший договір й з іншими умовами, таким чином ТОВ «Лінеура Україна» навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оспоруваний нею договір кредиту має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України, як такий, щодо якого недотримано в момент його вчинення вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про умови кредитування, підстави визнання договору недійсним (а.с. 25).

Відповідач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Відповідачем надано відзив на позов від 27.10.2011 року , у якому позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначив, що товариство має статус фінансової компанії із 100% іноземним капіталом, внесене до державного реєстру фінансових компаній, здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, виданої відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг № 529 від 04.04.2019 року та діє у відповідності з вимогами чинного законодавства України, надає послуги з онлайн кредитування під торговою маркою «Credit7». Детальна інформація про Товариство розміщена на його офіційній сторінці у мережі Інтернет за посиланням: crcdit7.ua.

Також відповідач посилався на те, що перед укладенням кредитного договору товариство, шляхом розміщення на власному інтернет-сайті надає клієнту доступ до інформації, необхідної для укладення кредитного договору, де міститься інформація про перелік, умови та порядок надання фінансових послуг; оприлюднено Правила надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна» та примірні кредитні договори, які укладає товариство за вибором клієнтів. Також міститься інформація про процентні ставки, про максимальний строк кредиту, максимальну суму кредиту тощо. Під час першого етапу реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі (ІТС) товариства позивач підтвердив, шляхом відповідної відмітки в чек-боксі та натискання клавіши, яка виражає згоду клієнта продовжувати дії в ІТС товариства, що ознайомлений зі змістом Правил та приймає їх в повному обсязі. Без зазначеної дії технічно не можливо перейти до наступного етапу підписання електронного договору. При цьому, у відповідному вікні ІТС посилання на зміст Правил є активним, клієнт має змогу протягом необмеженого проміжку часу, необмежену кількість разів ознайомлюватися, скачувати, роздруковувати, зберігати повний текст Правил.

Отже, на думку відповідача, твердження позивача про відсутність на сайті правил, а також про неможливість його ознайомлення з їх змістом не відповідають дійсності.

Щодо дотримання письмової форми договору та підписання його сторонами зазначає, що використання позивачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором та використання товариством аналогу власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства при підписанні договору погоджено позивачем шляхом приєднання до публічної пропозиції ТОВ «Лінеура Україна» на укладення договору про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів, яка розміщена на офіційному інтернет-сайті.

Підписання договору відбулося 02 вересня 2020 року. Інформація про прізвище, ім`я та по батькові позивача, який підписав договір, місце проживання, ідентифікаційний номер, паспортні дані, відомості про дату та час підписання договору згенеровано в момент підписання договору, містяться в розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» та у відповідному розділі Додатку №1 до договору. Отже, оскільки договір підписаний позивачем, шляхом застосування електронного підпису Одноразовим ідентифікатором, він укладений з додержанням письмової форми, визначеної Законом та з додержанням процедури, визначеної Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідь на відзив позивачем не надано.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін за їх погодженням згідно поданих ними заяв.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження.

Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України)

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов`язальних правовідносинах.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Так, між ОСОБА_1 та ТОВ Лінеура Україна»було укладено Договір № 1015234 від 02 вересня 2020 року про надання коштів на умовах фінансового кредиту в сумі 2 300 грн. 00 коп. строком на 30 днів, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту згідно Графіку платежів, що є Додатком № 1 до основого договору, що складає його невід`ємну частину, тобто з терміном користування кредитних коштів - 30 днів та з оплатою 655 грн. 50 коп. - відсотків за користування кредитом, всього - 2 955 грн. 50 коп. (а.с. 15 - 21).

Цим договором визначена сума кредиту - 2 300 грн. 00 коп., строк надання кредиту - 30 днів, тобто з 02 вересня 2020 року по 02 жовтня 2020 року (пункт 2 Додатку до Договору, графа «дата поверення позики та сплати нарахованих процентів» - 02.10.2020 року, з оплатою 655 грн. 50 коп. - відсотків за користування кредитом, що складає загальну суму поверення кредиту - 2 955 грн. 50 коп., що зазначено у пункці 5 Додатку до Договору, графи: «сума кредиту» - 2 300 грн. 00 коп., «сума нарахованих процентів» - 655 грн. 50 коп., «разом до сплати» - 2 955 грн. 50 коп., також у пунктах 6 - 12 зазначені реквізити для оплати (повернення позичальником коштів) (а.с.22).

Договір № 1015234 від 02 вересня 2020 року про надання коштів на умовах фінансового кредиту в сумі 2 300 грн. 00 коп. й Додаток до нього - Графік платежів містять інформацію про його підписання сторонами.

Договором визначені його умови, що погоджені його сторнами, й підтверджується їх електронними підписами.

Так, у відповідності до п. 2.1. Договору ТОВ «Лінеура Україна» видало кредит у сумі 2 300 грн. на банківський рахунок позивача за реквізитами банківської картки: маска картки НОМЕР_1 через платіжного провайдера ТОВ «Універсальні платіжні рішення».

Сторони за Договором погодили його істотні умови, зокрема: предмет договору, сума кредиту - 2 300,00 грн. (п.п.1.2 Договору), строк надання кредиту - 30 днів (п.п. 1.3), мета отримання кредиту - споживчі (особисті) потреби, тип процентної ставки - фіксована, визначені орієнтовна реальна ставка та загальна вартість кредиту. Пунктом 1.4 Договору погоджена процентна ставка за користування кредитом у розмірі 1,9 % від суми позики за кожен день користування позикою (693,50 % річних).

Перед укладенням кредитного договору Товариство шляхом розміщення на власному офіційному інтернет - сайті за посиланням: www.credit7.ua надає клієнту доступ до інформації, необхідної для укладення кредитного договору, де міститься інформація про перелік, умови та порядок надання фінансових послуг, оприлюднено Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА" та примірні кредитні договори, які укладає Товариство за вибором клієнтів. Також міститься інформація про процентні ставки, про максимальний строк кредиту, максимальну суму кредиту тощо. Так, на головній сторінці Сайту в розділі «ПРО НАС» міститься інформація щодо розміру стандартної процентної ставки (яка дорівнює 1,90% від суми позики за кожен день користування позикою) та реальної річної ставки за користування кредитом (693,50 % річних).

У зв`язку з неможливістю виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі, у відповідності до розділу 4 Договору, 03 жовтня 2020 року між сторонами також було підписано Додатковий договір до Договору №1015234, відповідно до якого строк користування кредитом продовжено до 03.11.2020 року. Також, 02 листопада 2020 було укладено Додатковий договір до Договору та продовжено строк користування кредитом до 03.12.2020 року.

Оскаржуваний договір має повну відповідність затвердженому у Товаристві примірному договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, що діяв на момент укладення Договору та оприлюднений на Сайті.

З інформації про підтвердження процедури укладення електронного договору з зазначенням дати та часу, вбачається, що відповідач здійснив всі дії, пов`язані з укладенням електронного договору позики.

Перед підписанням кредитного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства (ITC) клієнт підтверджує своє ознайомлення з інформацією про розмір процентної ставки та порядок нарахування і сплати процентів, розмір штрафних санкцій за невиконання Договору, вартість кредиту, строк кредиту та згоду з умовами договору, шляхом проставляння відповідної відмітки в чек-боксі та натискання клавіши. Без зазначеної дії технічно не можливо перейти до наступного етапу підписання договору. Вказані обставини підтверджуються скріншотом, долученим до матеріалів справи. Тобто, перед укладенням Договору позивачу була надана уся необхідна та достовірна переддоговірна інформація, зокрема і щодо умов договору.

Обов`язок товариства роз`яснювати окремі пункти договору та порядок такого роз`яснення законодавством не встановлено.

Порядок застосування штрафних санкцій та їх розмір визначено п. 7.4, 7.5 Договору, відповідно до яких у випадку прострочення повернення суми позики за користування позикою клієнт зобов`язаний сплатити Товариству штраф у розмірі 3,75% від суми кредиту, що становить 322,00 грн., на четвертий день такого не виконання та/або неналежного виконання, та у розмірі 1,1% від суми кредиту, що становить 86,25 грн. починаючи з п`ятого дня за кожен факт порушення. Штрафні санкції за Договором нараховуються в момент сплати.

Порядок та черговість погашення заборгованості за Договором визначено п.5 Договору. Даний пункт викладено однаковим шрифтом, зрозумілою мовою, що не допускає неоднозначного тлумачення, відповідає примірному договору, що оприлюднено на Сайті, та з умовами якого ознайомився та погодився позивач перед укладенням Договору.

Листом від 22.10.2021 року №2643_44 ТОВ «Універсальні платіжні рішення» повідомило ТОВ «Лінеура Україна», що відповідно до укладеного між підприємствами договору на переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019 року, грошові кошти в сумі 2 300 грн. перераховано на платіжну картку НОМЕР_1 (позивачу).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В абзаці другому частини другої ст. 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом та не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до п.п. 12, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; електронні дані - будь-яка інформація в електронній формі.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, що встановлено п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію».

Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що електронний підпис - це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не міг би бути укладений.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

В ч. 1 ст. 215 ЦК України законодавець закріпив, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

В п. 8 Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

З долученого до відзиву підтвердження процедури укладення електронного договору вбачаються покрокові дії позивача для реєстрації на веб-сайті та укладення кредитного договору.

При цьому, суд зазначає, що проходження позивачем реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Лінеура Україна» підтверджує його ознайомлення з Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна», затвердженими наказом № 03-ОД директора ТОВ «Лінеура Україна» від 17 січня 2020 року, паспортом споживчого кредиту та іншою необхідною йому інформацією.

Таким чином, укладення даного кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача як сторони договору, укладений договір відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Договір містить всі істотні умови, по яких сторони в належній формі досягли згоди.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, оскільки доводи позивача про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно його думкою і спростовуються самим змістом договору.

За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, враховуючи, що без входу позивача на веб-сайт Товариства та здійснення ним всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між ним та відповідачем не був би укладений, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним, з цих підтав, які заначені позивачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно суд встанови, що сторони погодили умови договору своїми підписами, й у тому числі, позивачка.

Так, ОСОБА_1 підтвердила, що з умовами вказаного договору ознайомлена, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має, про що підтвердила своїми підписами (а.с. 9 - 10) й, у тому числі, у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі, у відповідності до розділу 4 Договору, 03 жовтня 2020 року між сторонами було підписано Додатковий договір до Договору №1015234, відповідно до якого строк користування кредитом продовжено до 03.11.2020 року. Також, 02 листопада 2020 було укладено Додатковий договір до Договору та продовжено строк користування кредитом до 03.12.2020 року, що підтверджується підтвердженням процедури укладення електронного договору.

Відтак, зважаючи на зазначені норми чинного законодавства, які зазначені у цьому рішенні, зважаючи на встановлені правовідносини, вважається, що позивачка своїм підписом підтвердила факт ознайомлення з усіма умовами кредитування - зборами, відсотками, тарифами, комісіями або іншими платежами вартості кредиту, які вона повинна сплатити по даному договору, згідно ст.ст.11, 12 Закону України «Про захист прав споживачів».

ТОВ «Лінеура Україна» виконав свої зобов`язання, надавши позивачу кредитні кошти в повному обсязі, що не спростовується позивачем, які ним прийняті й використані за призначенням, проте як встановлено в ході судового розгляду справи, позивач не повністю виконує взяті на себе зобов`язання, передбачені кредитним договором, тобто не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не погашає всю суму кредиту згідно вимог кредитного договору, відповідно має поточну заборгованість по сплаті кредиту.

Крім того, позиція позивача про те, що відповідач навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тому оспорюваний позивачем договір кредиту має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 230 ЦК України, є необґрунтованою, оскільки сторони у договорі погодили всі умови договору, які викладені в тексті, є відкритими, доступними, читабельними й зрозумілими, адже з підписанням цього договору позичальник засвідчив, що йому розтлумачено (зрозуміло) всі умови договору та він згоден на їх виконання.

Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу.

Позивач відповідно до оспорюваного кредитного договору засвідчив, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність виконувати умови договору вцілому.

Посилання позивача на ч.1 ст. 230 ЦК України про визнання оспорюваного договорору недійсним з підстав введенна її в оману, суд вважає дані вимоги необгрунтованими.

Так, відповідно до ч.1 ст.230 ЦПК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, або якщо вона замовчує про їх існування, порушення яких судом не встановлені.

В ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами договірних відносин угода не мала на меті приховати іншу угоду й з іншими правовими наслідками, й те, що укладена позивачем саме та угода, яку він дійсно мав на увазі; сторона такої угоди навмисно не вводила другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення, сторона не заперечувала про наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, вона не замовчувала про їх існування. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України).

Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте такі обставини судом не встановлені.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Відповідно, із урахуванням відсутності належних та допустимих доказів про предмет доказування, правові підстави для задоволення позову уцілому відсутні.

Доказів про те, що сторони вказаних договірних вчинили правочин під впливом обману, позивач не надав, а його доводи будуються лише на припущеннях, не підтвердженими жодним доказом, а тому підстав визнавати оспорюваний договір недійсним, немає.

Доказів про те, що оспорюваний договір містить несправедливі й приховані умови кредитування позивач не надав, а його доводи будуються лише на припущеннях, не підтвердженими жодним доказом й спростовується цим же договором.

Так, кредитний договір містить чітко визначену суму кредиту - 2 300 грн. 00 коп., строк надання кредиту - 30 днів, тобто з 02 вересня 2020 року по 02 жовтня 2020 року (пункт 2 Додатку до Договору, графа «дата поверення позики та сплати нарахованих процентів» - 02.10.2020 року, з оплатою 655 грн. 50 коп. - відсотків за користування кредитом, що складає загальну суму поверення кредиту - 2 955 грн. 50 коп., що зазначено у пункці 5 Додатку до Договору, графи: «сума кредиту» - 2 300 грн. 00 коп., «сума нарахованих процентів» - 655 грн. 50 коп., «разом до сплати» - 2 955 грн. 50 коп., також у путніх 6 - 12 зазначені реквізити для оплати (а.с.22), тобто всі істотні умови договору обумовлені сторонами в оспорюваному договорі й погоджені ними, що підтверджується їх підписами.

Суд вважає, що оспорюваний договір, його умови відповідають вимогам, встановленими ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 533, 626, 627, 628 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів».

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наслідками розгляду зустрічного позову суд вважає за необхідне застосувати ч.6 ст. 141 ЦПК України й судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закон України «Про судовий збір», ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому він має бути віднесений на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 6, 11, 15, 16, 230 ч.1, 256, 257, 264, 526, 527, 530, ч.1 ст. 551, 627, 629, 1050, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» про визнання договору позики недійсним, - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: