ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 759/5556/16

Головуючий у першій інстанції - Киреєв О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1287/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - відповідач по зустрічному, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору по зустрічному позову ОСОБА_1 ,

відповідач - позивач по зустрічному ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору по первісному позову та зустрічному - ОСОБА_3 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Іннавто», Центр Державної автомобільної інспекції м. Києва № 4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 14 липня 2021 року (місце ухвалення - м. Носівка) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем, визнання права власності на автомобіль, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та передачі автомобіля,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. В обґрунтування посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі у 2013 році придбали автомобіль марки KIA SPORTAGE, який було поставлено на облік на ім`я ОСОБА_3 , та є спільною сумісною власністю подружжя. У 2014 році втомобіль був переоформлений ОСОБА_2 на її ім`я згідно довідки-рахунку виданої ТОВ «Іннавто». ОСОБА_1 вважає, що продаж та перереєстрація автомобіля є незаконним, необґрунтованим та недійсним, оскільки ОСОБА_3 , на яку був зареєстрований автомобіль, не видавала довіреності чи згоди на вчинення продажу та перереєстрації автомобіля. Крім того, договір купівлі-продажу автомобіля оформлений довідкою-рахунком, що видана ТОВ «Іннавто». Під час перереєстрації автомобіля ОСОБА_2 було подано дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, проте за таким дублікатом ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 не звертались. Таким чином, договір купівлі-продажу автомобіля є недійсним з моменту його вчинення, правочин суперечить актам законодавства, не надано письмової згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на укладення такого договору, що є спільним майном, волевиявлення ОСОБА_3 , на яку був зареєстрований автомобіль, та ОСОБА_1 не відповідає їх внутрішній волі.

У позові ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , який оформлений довідкою-рахунком серія НОМЕР_4 від 27.12.2014, що видана ТОВ «Іннавто».

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем, визнання права власності на автомобіль. В обґрунтування посилалась на те, що вона, 27.12.2014 придбала у ОСОБА_1 , який діяв у своїх інтересах, та на підставі довіреності діяв в інтересах своєї дружини - ОСОБА_3 , автомобіль марки KIA SPORTAGE, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу зареєстрованого 27.12.2014 центром ДАІ 8004. Договір купівлі-продажу був оформлений довідкою-рахунком серії ААЕ № 006494, що була видана ТОВ «Іннавто» після сплати ОСОБА_2 . ОСОБА_1 коштів вартості автомобіля в сумі еквівалентній 20 000 дол. США, а перереєстрація автомобіля була проведена в приміщенні Центру ДАІ № 4, що знаходиться в м. Києві. Вважає, що сплативши повну вартість автомобіля і отримавши державне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_2 є добросовісним набувачем.

У позові ОСОБА_2 просить визнати її добросовісним набувачем автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (серія НОМЕР_5 ) зареєстрованого 27.12.2014 центром ДАІ 8004, та визнати за ОСОБА_2 право власності на вказаний автомобіль.

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування посилається на те, що за час спільного проживання з ОСОБА_1 було придбано атомобіль KIA SPORTAGE, який зареєстрували на ОСОБА_3 . У 2014 році вказаний автомобіль без відповідної підстави був переоформлений ОСОБА_2 на її ім`я згідно довідки-рахунку серії ААЕ № 006494, що видана ТОВ «Іннавто». Позивачка ОСОБА_3 зазначає, що не надавала довіреності на вчинення продажу та перереєстрації автомобіля, та не надавала будь-якої згоди на відчуження транспортного засобу. Таким чином спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_3 не з її волі. Зазначає, що ОСОБА_2 без відповідної правової підстави заволоділа автомобілем, який належить ОСОБА_3 , оформила довіреність з правом передоручення на продаж, який згодом було продано ОСОБА_4 .

У позові ОСОБА_3 просить витребувати у ОСОБА_4 автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , та передати його ОСОБА_3 .

Рішенням Носівського районного суду від 14.07.2021 первісний позов ОСОБА_1 , задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , який оформлений згідно довідки-рахунку серії ААЕ № 006494 від 27.12.2014, що видана ТОВ «Іннавто». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 256, 01 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на автомобіль, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 102, 40 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_3 , задоволено. Витребувано у ОСОБА_4 , належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 автомобіль марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 , державний реєстраційний номер НОМЕР_8 , та передано цей автомобіль ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2837, 20 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний автомобіль був придбаний подружжям ОСОБА_1 у період шлюбу та є об`єктом права їх спільної сумісної власності, який вибув з їх володіння поза їх волею. Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_2 без відповідної правової підстави заволоділа спірним автомобілем, який в подальшому, згідно договору купівлі-продажу через уповноважених нею осіб продала ОСОБА_4 , таким чином ОСОБА_2 не може вважатися добросовісним набувачем, та спірний транспортний засіб, виходячи з характеру віндикаційного позову, підлягає витребуванню у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_4 та представник ОСОБА_2 - адвокат Лемба А.В. подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, та ухвалити нове рішення в частині вказаних вимог, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Стягнути з останніх на користь ОСОБА_4 судові витрати.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Заявниця посилається, що вона є добросовісним набувачем спірного автомобіля, який не може бути витребуваний на підставі ст. 388 ЦК України, оскільки спірний транспортний засіб придбаний на підставі купівлі-продажу під час укладення якого ОСОБА_2 , як продавець транспортного засобу, не вчиняла будь-яких протизаконних дій при перереєстрації нею спірного автомобіля, як і не встановлено неправомірності придбання нею даного автомобіля та вибуття при цьому транспортного засобу поза волею власника. Перереєстрація відбулась відповідно до чинного на момент відчуження «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою КМУ від 07.09.1998 № 1388.

У скарзі зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не надали жодних допустимих доказів у підтвердження вибуття поза їх волею спірного транспортного засобу, як і відсутні в матеріалах справи докази у підтвердження недійсності договору купівлі-продажу, який оформлений довідкою-рахунком серії ААЕ № 006494 від 27.12.2014, що видана ТОВ «Іннавто».

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Лемба А.В. просить скасувати рішення Носівського районного суду від 14.07.2021, та ухвалити нове, яким у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити, та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем, визнання права власності на автомобіль, в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги ОСОБА_2 посилається на те, що рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу винесене на підставі неповного з`ясування судом обставин справи. Посилається на те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 свій позов мотивував тим, що його дружина продала автомобіль ОСОБА_2 без його згоди, натомість ОСОБА_3 у своєму позові посилалась на те, що вона взагалі спірний автомобіль не продавала, не знала про його відчуження і зазначала про те, що даний автомобіль вибув з її володіння без її згоди та волевиявлення. Судом не досліджено добросовісність дій сторін оскаржуваного правочину.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_2 як покупець, не була обізнана про неотримання продавцем згоди чоловіка на продаж автомобіля. Таким чином до спірних правовідносин не можливо застосувати вимоги ст. 388 ЦК України.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 просить апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Носівського районного суду від 14.07.2021 залишити без змін. В обґрунтування посилається на те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи. Апеляційні скарги вважає необґрунтованими та безпідставними. Посилається, що ОСОБА_3 не видавала довіреності на вчинення продажу та перереєстрації спірного автомобіля, Клименки не мали наміру відчужувати належний їм автомобіль, не вчиняли його продажу, не підписували жодного договору купівлі-продажу, не звертались за видачею дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. ОСОБА_2 без відома ОСОБА_1 незаконним способом перереєструвала на себе автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що ОСОБА_2 та її представником не доведено, що вона у законний спосіб та на законних підставах придбала спірний автомобіль.

З відзивами на апеляційні скарги звернулась також ОСОБА_3 , яка просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без задоволення. Посилається на законність та обґрунтованість судового рішення, та безпідставність апеляційних скарг. Зазначає, що спірний автомобіль вибув з її володіння поза її волею, тому з метою захисту своїх прав ОСОБА_3 звернулась до суду з віндикаційним позовом, оскільки ОСОБА_2 заволоділа спірним транспортним засобом без відповідної правової підстави, та в подальшому продала його ОСОБА_4 ОСОБА_3 посилається, що ОСОБА_2 незаконним способом перереєструвала на своє ім`я автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , чим грубо порушила норми чинного законодавства.

Від інших учасників справи відзиви не надходили, згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг частково, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що з 10.07.2007 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 6 т. 1).

03.04.2013 на підставі договору купівлі-продажу № М0403-5 подружжя ОСОБА_1 придбало у офіційного дистриб`ютора ТОВ «Корея Моторс» за грошові кошти в розмірі 283 720 грн легковий автомобіль марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 (а.с. 7-10 т. 1).

05.04.2013 вказаний вище транспортний засіб було поставлено на облік ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві на ім`я ОСОБА_3 та отримано номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 11 т. 1).

27.12.2014 спірний автомобіль на підставі дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу був переоформлений ОСОБА_2 на своє ім`я за довідкою-рахунком серії НОМЕР_4 , що видана ТОВ «Іннавто» (12-13 т. 1).

Перереєстрація транспортного засобу була проведена в приміщенні Центру ДАІ № 4 (ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві) (а.с. 14-15 т. 1).

01.02.2018 ОСОБА_2 згідно довіреності уповноважила громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 бути представником у Сервісних центрах МВС з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням спірного автомобіля, для чого надала їм право продати ТЗ, підписати договір купівлі-продажу. У довіреності зазначено, що транспортний засіб знято з обліку для реалізації в межах України ТСЦ 8041, 01.02.2018, виданий знак для разових поїздок 11ІК8387 (а.с. 201 т. 2).

03.02.2018 ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_2 , уповноважив громадян ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 бути представниками з усіх питань щодо володіння, продажу, користування та розпорядження спірним автомобілем належним ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_5 , виданого Центром ДАІ 8004 від 27.12.2014 (а.с. 202 т. 2).

10.02.2018 між ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2018/821091, згідно якого остання придбала спірний автомобіль за 49 000 грн (а.с. 196-197 т. 2), та 20.03.2018 зареєструвала на своє ім`я, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 (а.с. 204 т. 2).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний автомобіль був придбаний подружжям ОСОБА_1 у період шлюбу та є об`єктом права їх спільної сумісної власності, який вибув з їх володіння поза їх волею. Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_2 без відповідної правової підстави заволоділа спірним автомобілем, який в подальшому, згідно договору купівлі-продажу через уповноважених нею осіб продала ОСОБА_4 , таким чином ОСОБА_2 не може вважатися добросовісним набувачем, та спірний транспортний засіб, виходячи з характеру віндикаційного позову, підлягає витребуванняю у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитися колегія суддів апеляційного суду з враховуючи наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Предметом договору комісії є надання посередницьких послуг в сфері торгового обороту, що передбачає вчинення одного або кількох правочинів, за винятком правочинів, які мають особистий характер. Тобто, предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, а саме послуга, яка ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

За змістом пункту 8 наведеного Порядку (в редакції, чинній станом на час отримання довідки-рахунку) державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Відповідно до абзацу другого пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 «Про затвердження Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) бланки довідок-рахунків, акти приймання-передачі та відповідно номерні знаки для разових поїздок та номерні знаки «Транзит» є документами суворої звітності і повинні зберігатися суб`єктом господарювання відповідно до вимог законодавства.

Тобто, довідка-рахунок - це документ, який виконує функції договору купівлі-продажу автотранспортного засобу, згідно з якою власник автомобіля зобов`язується передати права на володіння транспортним засобом покупцеві, а той, у свою чергу, повинен сплатити власнику заздалегідь узгоджену суму і вступити в права власності.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 686/9750/15-ц (провадження № 61-23496св18).

З аналізу наведених норм щодо права власності можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, як і під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивач ОСОБА_1 в обґрунтування посилався на те, що спірний автомобіль марки KIA SPORTAGE, який було поставлено на облік на ім`я ОСОБА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя, який у 2014 році був переоформлений ОСОБА_2 на її ім`я довідкою-рахунком виданою ТОВ «Іннавто» від 27.12.2014 Серії ААЕ № 006494 (а.с. 12 т. 1), відповідно до якої продано автомобіль марки KIA SPORTAGE, номер кузова НОМЕР_1 , та видано свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_10 . Спірний автомобіль було продано ОСОБА_2 за 50000,00 грн.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 право власності на автомобіль марки KIA SPORTAGE, номер кузова НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 205 т. 3).

Тобто, перереєстрація спірного автомобіля відбулась відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

Отже, договір купівлі-продажу автомобіля титульним власником якого була ОСОБА_3 вчинявся в її інтересах, як продавця комісіонером - ТОВ «Іннавто».

Як вже було зазначено, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 визначив відповідачем лише ОСОБА_2 , та зазначив ОСОБА_3 , як третю особу (а.с. 1-4 т. 1).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 судом першої інстанції залишено поза увагою, що у постанові КЦС ВС від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18 зроблено висновок, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, що відповідає приписам ст. 23-24, 43, 49-51, 55 ч. 1, 367, 368 ч. 1 ЦПК України.

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вищевказані роз`яснення щодо належних відповідачів у таких справах не звернув уваги.

Суд першої інстанції розглянув справу за позовом ОСОБА_1 без участі належного співвідповідача у справі, а апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо залучення до участі в справі іншої особи як співвідповідача, колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості вирішувати питання про їх права та обов`язки шляхом ухвалення нового рішення.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу винесене на підставі неповного з`ясування обставин справи, та те, що судом не досліджено достовірність дій сторін оскаржуваного правочину, а також доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що Клименки не надали жодних доказів у підтвердження вибуття поза їх волею спірного автомобіля та добросовісність ОСОБА_4 як набувача спірного транспортного засобу, оскільки питання обґрунтованості позовів, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, інші обставини по суті спору наразі значення не мають, оскільки не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову.

Позов ОСОБА_1 у справі за відсутності належних співвідповідачів не міг бути вирішений по суті відповідно до закону незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

Крім того, згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як вже було зазначено, довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля належного позивачу за зустрічним позовом, тобто в інтересах ОСОБА_3 , як продавця комісіонером- ТОВ «Іннавто».

Предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що ним надається, а не сам правочин, як результат діяльності комісіонера.

Таким чином, договір комісії є правочином щодо надання послуг, а не договором відчуження майна, тому правовідносини щодо витребування майна на підставі статті 388 ЦК України без оспорювання договору купівлі-продажу спірного автомобіля між сторонами не виникли. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно змісту статті 1011 ЦК України комісіонер діє в чужих інтересах, але від власного імені, тобто є самостійною стороною у правочині.

За таких обставин, враховуючи те, що позивач за зустрічним позовом заперечує волю власника автомобіля ОСОБА_3 на укладення із ТОВ «Іннавто» договору комісії, вчинений комісіонером договір купівлі-продажу автомобіля від власного імені в інтересах комітента є недійсним з підстав дефекту волі продавця на підставі частини третьої статті 203, статті 215 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.04.2013 на підставі договору купівлі-продажу № М0403-5 подружжя ОСОБА_1 придбало у офіційного дистриб`ютора ТОВ «Корея Моторс» за грошові кошти в розмірі 283 720 грн легковий автомобіль марки «KIA Sportage», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 (а.с. 7-10 т. 1).

05.04.2013 вказаний вище транспортний засіб було поставлено на облік ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві на ім`я ОСОБА_3 та отримано номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 11 т. 1).

Згідно даних реєстраційної картки 25.12.2014 було вчинено перереєстрацію при втраті свідоцтва про реєстрацію власником ОСОБА_3 та видано дублікат свідоцтва НОМЕР_11 від 05.04.2013 (а.с. 204 т. 3).

27.12.2014 спірний автомобіль на підставі дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу був переоформлений ОСОБА_2 на своє ім`я за довідкою-рахунком серії НОМЕР_4 , що видана ТОВ «Іннавто» (12-13 т. 1).

Перереєстрація транспортного засобу була проведена в приміщенні Центру ДАІ № 4 (ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві) (а.с. 14-15 т. 1).

01.02.2018 ОСОБА_2 згідно довіреності уповноважила громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 бути представником у Сервісних центрах МВС з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням спірного автомобіля, для чого надала їм право продати ТЗ, підписати договір купівлі-продажу. У вказаній довіреності зазначено, що транспортний засіб знято з обліку для реалізації в межах України ТСЦ 8041, 01.02.2018, виданий знак для разових поїздок 11ІК8387 (а.с. 201 т. 2).

03.02.2018 ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_2 , уповноважив громадян ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 бути представниками з усіх питань щодо володіння, продажу, користування та розпорядження спірним автомобілем належним ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_5 , виданого Центром ДАІ 8004 від 27.12.2014 (а.с. 202 т. 2).

10.02.2018 між ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2018/821091, згідно якого остання придбала спірний автомобіль за 49 000 грн (а.с. 196-197 т. 2), та 20.03.2018 зареєструвала на своє ім`я, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 (а.с. 204 т. 2).

З наведеного вбачається, що заявлена вимога позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 до останнього власника ОСОБА_4 пов`язана із оспоренням дій ТОВ «Іннавто» щодо відчуження належного позивачу за зустрічним позовом автомобіля без її згоди та розпорядження на вчинення таких дій, яке залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_3 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (а.с. 25-27 т. 3).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2723цс16 зазначено, що «положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Таким чином, одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними».

У постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року в справі № 6-2069цс16 зроблено висновок, що «реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно».

У справі, що переглядається за зустрічним позовом ОСОБА_3 (а.с. 26-27 т. 3): - позивач, заявляючи віндикаційний позов про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_4 , посилалась саме на положення статті 388 ЦК України, а не статті 215, 216 ЦК України;

- вимог про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) ОСОБА_3 до останнього набувача майна ОСОБА_4 не пред`являла.

Заявляючи віндикаційний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 з вимогою про витребування у останньої автомобіля та його передачу, який за позицією позивача належить їй, позовна вимога про визнання правочину, оформленого довідкою-рахунком, недійсним не пред`явлена до ТОВ «Іннавто» як сторони першого правочину, за яким транспортний засіб вибув із володіння позивача, з метою встановлення факту вибуття майна з володіння ОСОБА_3 поза волею власника.

Згідно з частиною третьою статті 1012 ЦК України істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента (стаття 1018 ЦК України).

За вчинення правочину з порушенням норм діючого законодавства передбачено настання відповідних наслідків.

Право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Однак на момент звернення з позовом до суду позивач ОСОБА_3 не надала доказів, які мали підтвердити вчинення дій, пов`язаних з оспорюванням вказаного правочину, оскільки встановлення факту вибуття майна з володіння ОСОБА_3 поза волею власника залежить від доведеності цих обставин.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вимог зустрічного позову ОСОБА_3 зроблені з порушенням як норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права з врахуванням викладеного вище.

З врахуванням вище викладеного висновки суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на автомобіль про відсутність підстав для задоволення позову є обґрунтованими та не спростовуються доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що вона придбала автомобіль за відплатним договором та є добросовісним набувачем, не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи, що положення ст. 388 ЦК України дозволяють витребувати майно від добросовісного набувача за наявності передбачених нормою статті підстав, як посилання ОСОБА_4 на те, що вона не знала і не могла знати про відсутність у продавця права відчужувати майно, з підстав не залучення належних співвідповідачів.

Отже, відсутні підстави для прийняття до уваги суду обставин на які посилається у відзивах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що власниця не видавала довіреності на вчинення продажу та перереєстрації спірного автомобіля, Клименки не мали наміру відчужувати належний їм автомобіль, не вчиняли його продажу, не підписували жодного договору купівлі-продажу, не звертались за видачею дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що ОСОБА_2 без відома ОСОБА_1 незаконним способом перереєструвала на себе автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя, що не доведено придбання автомобіля у законний спосіб та на законних підставах.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З указаного вбачається, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин та неправильно застосував норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, та задоволення позову ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та передачі автомобіля.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частина 6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судового збору у розмірі 5082,60 грн, та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судового збору у розмірі 5082,60 грн за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 14 липня 2021 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недісним та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та передачі автомобіля.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недісним - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та передачі автомобіля - відмовити.

В іншій частині рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_12 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_13 ) у відшкодування судового збору у розмірі 5082,60 грн. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_14 , на користь ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_15 , у відшкодування судового збору у розмірі 5082,60 грн. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 08.11.2021.

Головуючий Судді :