Справа №296/9074/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого-судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з - Мельник Ж.А., Карпішиній С.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідача - адвоката Яроша В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира із даним позовом, у якому вказала, що за Договором дарування від 11.03.1992 року вона подарувала своєму сину ОСОБА_5 32/100 частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 . При цьому після укладання вказаного договору дарування вона залишилася проживати в даній частині житлового будинку разом із обдарованим. У 2015 році ОСОБА_1 отримала у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :10:074:0039, яка розташована за тією ж адресою. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яку позивач прийняла фактичними діями, оскільки після укладання вищевказаного договору дарування залишилася проживати разом із сином в означеній частині житлового будинку. Зі змісту позову слідує, що 09.09.2020 року до позивача прибула ОСОБА_4 і повідомила, що їй потрібно негайно їхати з нею, проте куди треба їхати, відповідачка нічого не пояснила. ОСОБА_1 зазначає, що обманним шляхом, в цей же самий день, відповідач привезла її до нотаріуса, де вона будучи людиною похилого віку та довірившись відповідачу підписала довіреність, що була посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н.В. При цьому позивач стверджує, що вона не розуміла, що означає дана довіреність, її оригінал забрала ОСОБА_4 та 15.09.2020 року без участі позивача були оформлені свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчені приватним нотаріусом Прімою Н.В. Згідно зі свідоцтвами, спадкоємцями майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , являлись його мати ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_6 в 1/3 частині кожен, а спадщина, на яку видані ці свідоцтва, складались із земельної ділянки площею 0,0320 га, кадастровий номер :10:074:0039, та 32/100 часток житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . За змістом позову, 19.10.2020 року позивач разом з дочкою ОСОБА_7 пішли на прийом до приватного нотаріуса Пріми Н.В., яка і повідомила, що 09.09.2020 року ОСОБА_1 була підписана Довіреність, за якою остання на підставі усного договору уповноважила ОСОБА_3 вести справи по оформленню своїх прав на майно, що залишилося після смерті сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та подарувати ОСОБА_4 успадковані позивачем після смерті сина 1/3 частку житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , вирішувати питання щодо оформлення прибудов до вказаного житлового будинку. Крім того нотаріус повідомила, що 22.09.2020 року відповідачі на підставі згаданої довіреності уклали Договір дарування, за яким ОСОБА_1 передала безоплатно у власність (подарувала) онуці ОСОБА_4 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0320 га, кадастровий номер :10:074:0039, і 32/300 частки житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 звертала увагу у позовній заяві, що не мала ніякого наміру відчужувати будь-кому належне їй майно та не мала жодних намірів створювати реальне настання наслідків, які обумовлені договором дарування. На думку ОСОБА_1 , між представником за довіреністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існувала зловмисна домовленість, щоб обманути позивача, використовуючи її довіру. Посилаючись на положення ст.ст. ч. 3 ст. 203, 215, 230, 232 ЦК України позивач просила визнати Договір дарування від 22.09.2020 року 1/3 частки земельної ділянки площею 0,0320 га, кадастровий номер :10:074:0039, і 32/300 часток житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним. Крім цього ОСОБА_1 вказує, що діями відповідачів їй нанесено моральної шкоди, яка виражається в сильних душевних стражданнях, котрих вона зазнала завдяки їх діям, у відсутності сну, загострення хронічних захворювань, постійному підвищеному тиску від постійних хвилювань, пропажею апетиту, постійних переживаннях. Спричинену шкоду позивач оцінює в 10 000 грн., яку і просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Драча Ю.І. від 29.10.2020 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд Богунського районного суду м. Житомира за підсудністю.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 27.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 27.11.2020 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на 32/300 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що були набуті у власність ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 22.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н.В.

29.12.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від 26.12.2020, в якому представник відповідачів - адвокат Ярош В.В. просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю і необґрунтованістю. Представник вказав, що позивачка повідомила ОСОБА_4 , що хоче відмовитися від своєї частки у спадщині на користь останньої, оскільки це було майно її батька, а тому ОСОБА_4 , як його донька, має право на усе це майно. Однак у зв`язку зі спливом 6-тимісячного строку для подання письмової відмови від спадщини нотаріус повідомила, що така відмова на користь ОСОБА_4 вже не може бути подана, так як позивачка прийняла спадщину у встановлені строки. У зв`язку з цим 09.09.2020 позивачка у приміщенні нотаріуса вирішила відчужити свою частину спадкового майна відповідачці ОСОБА_4 на підставі договору дарування частини майна. Нотаріус запропонувала позивачці видати довіреність, якою уповноважити будь-яку особу на укладення договору дарування належної їй частини спадкового майна, якщо ОСОБА_1 не бажає у подальшому самостійно з`являтися до нотаріуса. Того ж дня, 09.09.2020 року ОСОБА_1 добровільно та без будь-якого примусу чи обману, самостійно виявила намір видати ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважила його вести справи з оформлення її спадкових прав та подарувати ОСОБА_4 успадковані нею частки житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_5 . Адвокат звертав увагу у відзиві, що перед видачею довіреності нотаріус Пріма Н.В. тричі роз`яснила позивачці наслідки її видачі, довела до її відома зміст підготовленої довіреності і повноваження повіреного ОСОБА_3 на дарування частини майна відповідачці ОСОБА_4 . Тоді позивач самостійно ознайомилася зі змістом довіреності від 09.09.2020, на запитання нотаріуса стверджувально і беззастережно відповіла, що дійсно розуміє значення своїх дій, усвідомлює наслідки видачі довіреності і бажає відчужити частку в успадкованому майні на користь ОСОБА_4 через уповноваженого нею представника за довіреністю - ОСОБА_3 . Адвокат зазначив, що посилання позивачки на порушення процедури вчинення нотаріальних дій без проведення оцінки спадкового майна і його дарування є невірним з огляду на відсутність обов`язку учасників правочину замовляти таку оцінку. Крім того, ОСОБА_1 пред`явлено позов одночасно із двох взаємовиключних правових підстав, передбачених ст. 230 та ст. 232 ЦК України. При цьому представник звертав увагу, що норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів та позивачка взагалі не оскаржує довіреність від 09.09.2020, на підставі якої повіреним ОСОБА_3 від її імені був укладений договір дарування майна від 22.09.2020 року. Крім того, позивачкою не доводиться належними і допустимими доказами наявність зловмисної домовленості її представника ОСОБА_3 із обдаровуваною ОСОБА_4 , що також виключає недійсність договору дарування майна від 22.09.2020 року.

22.04.2021 та 15.06.2021 стороною позивача були подані додаткові письмові пояснення до позову, в яких ОСОБА_1 просила задовольнити її вимоги фактично з тих самих підстав, що наведені у позовній заяві. Додатково позивач зазначила, що 24.01.2021 вона звернулась до приватного нотаріуса і своєю заявою скасувала довіреність, а також будучи особою похилого віку, внаслідок потреби за станом здоров`я у сторонньому догляді, укладаючи спірний договір, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладання між сторонами.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову з підстав у ньому наведених. ОСОБА_1 додала, що не знає свого повіреного за довіреністю - ОСОБА_3 та просила повернути їй будинок. Представник зауважила, що після укладання оспорюваного договору її довіритель залишилась проживати у будинку, що свідчить про відсутність наміру ОСОБА_1 подарувати частину майна онуці. До того ж ОСОБА_4 планувала віддати позивачу за частину майна грошові кошти в сумі 3 тис.дол.США, тому укладений 22.09.2020 договір не може вважатись договором дарування.

Натомість відповідачі та їх представник заперечили проти позову, просили відмовити у його задоволенні, у тому числі з огляду на обставини, зазначені у відзиві. ОСОБА_3 вказав, що на наступний день після оформлення довіреності приїхав і все переоформив на дружину за її проханням. У свою чергу ОСОБА_4 додала, що будинок по АДРЕСА_1 будували її батько та бабуся (позивач), потім бабуся подарувала частину будинку її батьку. Також ОСОБА_4 зазначила, що позивач все розуміла під час оформлення довіреності та просила лише залишити їй її частину спадкового майна. Адвокат Ярош В.В. окремо звернув увагу, що фактично відбулось відчуження 1/6 частини майна, а не 1/3 як про це вказує позивач.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 пояснила суду, що ОСОБА_1 являється бабусею її чоловіка і одного разу вона виявила у паспорті позивача копію договору дарування. На запитання свідка позивач відповіла, що вона їздила до нотаріуса з ОСОБА_4 та вони підписували якісь документи. При укладання оспорюваного договору дарування чи будь-якого іншого договору за участі позивача свідок присутня не була, проте під час запису розмови на камеру позивач вказала, що хоче повернути свою 1/3 частину майна. За словами свідка, ОСОБА_1 вміла читати, але не розуміла, що саме вона читає.

Свідок ОСОБА_10 надав показання, що бачив насильницькі дії доньок по відношенню до позивача і за фактом побиття останньої зареєстровано кримінальне провадження. Свідок чув від ОСОБА_1 , що вона проти ОСОБА_4 нічого не має, проте про бажання позивача відчужити частину будинку він нічого не знає.

Так само свідок ОСОБА_11 , яка є сусідкою позивача, зазначила, що їй нічого невідомо про договір дарування. Зі слів свідка, ОСОБА_1 скаржилась на дітей, які її ображають. Зокрема позивач безпосередньо повідомила свідку, що її побила донька ОСОБА_12 , натомість на відповідача ( ОСОБА_4 ) позивач не скаржилась і колись повідомила, що бажає залишити хату онуці. Свідок вказала, що позивачка самостійно пересувається, все розуміє.

Свідок ОСОБА_7 (донька позивача) пояснила суду, що дізналась від ОСОБА_1 про те як остання їздила із ОСОБА_4 до нотаріуса, що б виписати з хати брата та племінника. Від позивача свідок не чула про її бажання відчужити частину будинку. На запитання свідок уточнила, що ОСОБА_1 при розумі і зараз все розуміє, у тому числі й те, що підписувала у приватного нотаріуса Сєтака В.Я. довіреність на представництво її інтересів ОСОБА_2 (а.с. 83).

Свідок ОСОБА_13 зазначила в судовому засіданні, що є співвласницею будинку по АДРЕСА_1 , позивач є її рідною тіткою, а ОСОБА_4 приходиться племінницею. Свідок пояснила, що підписувала у нотаріуса згоду, а ОСОБА_1 відмову як співвласник будинку при оформленні ОСОБА_4 спадщини на 1/3 частину майна. Пізніше у грудні 2020 року у приватного нотаріуса Ковальової позивач і ОСОБА_4 підписали свідку згоду, що б свідку дали окрему адресу. Тоді нотаріус задавала запитання позивачу, а остання відповідала на них, самостійно прочитала угоду і підписала її. За словами свідка, позивач кілька разів приходила до неї та жалілась, що її б`ють діти.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 11.03.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Слюсарем В.В., позивач подарувала своєму сину ОСОБА_5 32/100 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

У подальшому ОСОБА_1 отримала у власність земельну ділянку із кадастровим номером :10:074:0039, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,18 га, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.05.2015 (а.с. 22).

Згідно з наявною у матеріалах справи довіреністю від 09.09.2020 року, посвідченою приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н.В. та зареєстрованою в реєстрі за №1455, позивач уповноважила ОСОБА_3 вести справи по оформленню її прав на майно, що залишилось після смерті сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , подарувати ОСОБА_4 успадковані позивачем після ОСОБА_5 частки житлового будинку і земельної ділянки загальною площею 0,0320 га., кадастровий номер :10:074:0032, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вирішувати питання щодо оформлення прибудов до вказаного житлового будинку (а.с. 15). Довіреність видана строком на 5 років.

15.09.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н.В. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за №№ 1523, 1524, відповідно до змісту яких спадкоємцями майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - в 1/3 частці у спадщині; в 1/3 частці у спадщині дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; в 1/3 частці у спадщині син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Спадщина, на яку були видані указані свідоцтва, складалась із земельної ділянки площею 0,0320 га, кадастровий номер :10:074:0032, та 32/100 часток житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17, 18).

Відповідно до договору дарування 1/3 частки земельної ділянки і 32/100 часток житлового будинку від 22.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1564, ОСОБА_3 , який діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, уклали договір про те, що ОСОБА_1 передає безоплатно у власність (дарує) онуці, ОСОБА_4 , 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0320 га, кадастровий номер ділянки :10:074:0032, і 32/300 частки житлового будинку що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 приймає у власність вищевказані частки земельної ділянки і частки житлового будинку (а.с. 19, 20).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась, по-перше, на недійсність оспорюваного договору дарування на підставі статтей 230, 232 ЦК України, та по-друге, на відсутність у неї намірів створювати реальне настання правових наслідків, обумовлених правочином.

Згідно з частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність..

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника такого складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що неприйнятні для довірителя.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року по справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19).

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Судом встановлено, що довіреністю від 09.09.2020 року позивач уповноважила співвідповідача ОСОБА_3 вести справи по оформленню її прав на майно, що залишилось після смерті сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , подарувати ОСОБА_4 успадковані позивачем після ОСОБА_5 частки житлового будинку і земельної ділянки. Будь-яких дій на підставі вказаної довіреності, які нею не передбачені, ОСОБА_3 не вчиняв, доказів цього матеріали справи не містять та сторонами суду надані не були.

Укладення договору дарування, в ситуації коли від імені дарувальника діє представник (у тому числі близький родич або член сім`ї обдарованого), саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною - обдарованим.

Згідно зі статтею 237 ЦК України представництво - це правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до статті 249 ЦК України, особа, яка видала довіреність, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Судом не було встановлено в ході розгляду справи доказів уведення позивача в оману під час посвідчення приватним нотаріусом Прімою Н.В. довіреності 09.09.2020 року, за якою позивач уповноважила співвідповідача ОСОБА_3 вести справи по оформленню її прав на майно, що залишилось після смерті сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , подарувати ОСОБА_4 успадковані позивачем після ОСОБА_5 частки житлового будинку і земельної ділянки.

У тексті довіреності міститься відмітка, що зміст ст.ст. 237-241, 244-250 ЦК України щодо поняття довіреності, строків довіреності, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності, відмови представника від вчинення дій, передбачених довіреністю, нотаріусом роз`яснено, що підтвердила позивач своїм підписом на довіреності.

ОСОБА_1 із моменту підписання довіреності від 09.09.2020 року та до укладання оспорюваного договору дарування із вимогою про скасування довіреності не зверталася. Остання була скасована лише 21.04.2021 року (а.с. 118), тобто після посвідчення договору дарування нотаріусом.

Більше того, згідно з роз`ясненнями, наведеними Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів, до яких і належить довіреність від 09.09.2020 року.

З цього приводу суд безумовно враховує, що ОСОБА_1 взагалі не зверталась із вимогами про визнання недійсною довіреності, виданої позивачем, посвідченої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н.В. та зареєстрованої в реєстрі за №1455, на підставі якої у подальшому ОСОБА_3 діяв від імені позивача та, зокрема уклав 22.09.2020 року оспорюваний договір дарування 1/3 частки земельної ділянки і 32/100 часток житлового будинку.

Договір дарування може бути як одностороннім, так і двостороннім (взаємним). Двостороннім (взаємним) є договір дарування, в якому кожна із сторін має і права і обов`язки.

Зміст оспорюваного договору дарування свідчить про те, що останній є одностороннім договором, оскільки у ньому лише одна сторона («Дарувальник») має і права, і обов`язки.

Суд повністю погоджується із твердженням представника відповідачів, що наведені ОСОБА_1 підстави позову про визнання договору дарування недійсним одночасно: внаслідок введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення (стаття 230 ЦК України), а також внаслідок зловмисної домовленості її представника з другою стороною (стаття 232 ЦК України), є взаємовиключними, так як предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Суд пристає і на позицію адвоката про відсутність вимоги проведення оцінки подарованої частини майна у зв`язку із тим, що оспорюваний договір дарування був укладений між родичами другого ступеня споріднення, а саме між бабусею та онукою (ст. 174 Податкового кодексу України).

Визначившись із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним Договору дарування від 22.09.2020 року 1/3 частки земельної ділянки площею 0,0320 га, кадастровий номер :10:074:0032, і 32/300 часток житлового будинку що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимога про стягнення моральної школи фактично є похідною від вимоги визнати недійним договір дарування, відтак вона також не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на викладене, керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 230, 232, 237, 238, 248, 717 ЦК України, ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 89, 141, 264, 265, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Богунський районний суд міста Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - 1: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач - 2: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 .

Дата складення повного судового рішення - 20.10.2021

Суддя