Єдиний унікальний номер судової справи: 482/2211/20
Провадження № 22-ц/812/1863/21
Провадження №22-ц/812/1881/21
Провадження №22-ц/812/1882/21 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

08 листопада 2021 року м. Миколаїв Справа № 482/2211/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

-представника відповідача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - Бовкуна А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 серпня 2021 року та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на додаткове рішення від 05 серпня 2021 року, ухвалені під головуванням судді Сергієнка С.А., в приміщенні цього ж суду, вступну та резолютивну частину якого проголошено того ж дня о 10 год. 07 хв., дата складання повного тексту рішення 19 липня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа Приватний нотаріус Філіпенко Денис Вадимович про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

встановив:

29 грудня 2020 року ОСОБА_1 діючи через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі ПАТ «КБ «Надра» або банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» або Товариство), третя особа Приватний нотаріус Філіпенко Д.В., про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Позов мотивовано тим, що 20 квітня 2007 року ОСОБА_3 уклав кредитний договір №08/04/2007/840 К-266 з ПАТ «КБ «Надра».

На забезпечення виконання умов цього кредитного договору, 20 квітня 2007 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ «КБ «Надра» іпотечний договір № 1011, за яким передав в іпотеку банку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2010 року, яке набрало законної сили 07 вересня 2010 року, у справі №2 - 382/2010 визнані недійсними кредитний договір №08/04/2007/840 К-266 від 20 квітня 2007 року та іпотечний договір № 1011 від 20 квітня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Спадкоємцем ОСОБА_3 є позивач ОСОБА_1

21 липня 2020 року ПАТ «КБ «Надра» відступив права вимоги в тому числі і за вищезазначеними кредитним договором та іпотечним договором новому кредитору - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Позивач зазначала, що до неї, як спадкоємниці, від спадкодавця ОСОБА_3 не перейшли обов`язки по кредитному договору та договору іпотеки, оскільки ці недійсні правочини не створювали юридичних наслідків для спадкодавця ОСОБА_3 , а відповідно і для неї.

Посилаючись на те, що у первісного кредитора - ПАТ «КБ «Надра» були відсутні права вимоги за правочинами, що визнані судом недійними, позивач просила визнати недійсним договір №GL48N718070 від 21 липня 2020 року про відступлення права вимоги в частині передачі права вимоги за кредитним договором №08/04/2007/840 К-266 від 20 квітня 2007 року та у частині передачі права вимоги за іпотечним договором № 1011 від 20 квітня 2007 року.

У відзиві на позовну заяву представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «КБ «Надра» з ринку Цуканова С.Г., посилаючись на дотримання процедури відступлення права вимоги за оспорюваним договором, просила прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Відзиву на позовну заяву інші учасники справи не подали.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги №GL48N718070 від 21 липня 2020 року в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №08/04/2007/840 К-266 укладеним 20 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 та за іпотечним договором укладеним 20 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 посвідченим приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенко Д.В. зареєстрованим у реєстрі за №1011 від 20 квітня 2007року.

Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 по 420 грн. 40 коп. судових витрат.

Додатковим рішенням цього ж суду від 05 серпня 2021 року стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» з кожного на користь ОСОБА_1 по 3 750 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права позивача ОСОБА_1 є порушеними, а тому, вони підлягають захисту у судовому порядку. Договір №GL48N718070 від 21 липня 2020 року про відступлення права вимоги є недійсним в частині передачі права вимоги за кредитним договором № 08/04/2007/840 К-266 від 20 квітня 2007 року та в частині передачі права вимоги за іпотечним договором № 1011 від 20 квітня 2007 року, оскільки у первісного кредитора - ПАТ «КБ «Надра» були відсутні такі права вимоги за правочинами, що визнані судом недійними.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що надані представником позивача докази у суду сумнівів не викликають, заявлені витрати пов`язані з розглядом цієї справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

В апеляційній сказі ПАТ «КБ «Надра», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду та відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована дотриманням процедури ліквідації банку, включення кредитного та іпотечного договорів до ліквідної маси банку, реалізації майнових прав та відсутністю у позивача порушеного права.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просило скасувати додаткове рішення в частині стягнення з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 3 750 грн. витрат на професійну правничу допомогу та постановити нове, яким стягнути всю суму витрат на професійну правничу допомогу з ТОВ «КБ «Надра».

Скаргу обґрунтовувало тим, що товариство купивши право вимоги вже понесло збитки через неправомірні дії банку, а тому суд мав право покласти на останнього судові витрати повністю згідно положень частини дев`ятої статті 141 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Кобзаренко М.Ю. просив оскаржувані судові рішення залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення посилаючись на законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції.

Крім того у відзиві зазначив, що позивач очікує понести витрати у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн., докази, понесення яких має подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено, що 20 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №08/04/2007/840 К-266, згідно якого ОСОБА_3 отримав у банку кредит на суму 24000 доларів США, з відсотковою ставкою 12,99% річних, на строк 19 років (кінцева дата повернення кредиту 20 квітня 2026року).

На забезпечення виконання умов кредитного договору №08/04/2007/840 К-266, ОСОБА_3 уклав з ВАТ «КБ «Надра» іпотечний договір № 1011 від 20 квітня 2007 року, за яким передав в іпотеку банку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2010 року у справі №2 - 382/2010, яке набрало законної сили 07 вересня 2010 року, було визнано недійсним кредитний договір №08/04/2007/840 К-266 укладений 20 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 , а також визнано недійсним іпотечний договір укладений 20 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенко Д.В. зареєстрований в реєстрі за №1011 від 20 квітня 2007 року, а також зобов`язано приватного нотаріуса Філіпенко Д.В. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження предмета іпотеки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після його смерті спадщину прийняла ОСОБА_1 , яка отримала посвідчені приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенком Д.В. за реєстровими №№1048, 1049 від 13 червня 2019 року, свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

21 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UAEA-2020-05-12-000017-b було укладено договір № GL48N718070_I_4, за яким первісний кредитор відступив новому кредитору - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» () права вимоги за низкою кредитних договорів та договорів забезпечення в тому числі і за кредитним договором №08/04/2007/840 К-266 від 20 квітня 2007 року та іпотечним договором № 1011 від 20 квітня 2007 року, що підтверджується копією вищевказаного договору відступлення прав вимоги та додатками до нього (реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються).

У листопаді 2020 року новий кредитор - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до ОСОБА_1 з письмовими вимогами про погашення заборгованості за кредитним договором № 08/04/2007/840 К-266 від 20 квітня 2007 року та продаж предмета іпотеки відповідно до іпотечного договору № 1011 від 20 квітня 2007 року, які визнані судом недійсними.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту зазначеної норми можна зробити висновок про те, що правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Цивільне законодавство не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18) викладений правовий висновок, згідно з яким, визнаючи недійсним договір, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16).

Апеляційний суд наголошує, що відповідно до наведених правових висновків особа, яка не є стороною договору, має право на його оспорювання лише у разі, якщо такий договір стосується прав та/або інтересів цієї особи.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Виходячи з наведеного, право, що не порушено, не підлягає захистові.

Апеляційний суд виходить з того, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2021 року у справі № 751/7374/17 (провадження № 61-26072св18), від 09 червня 2021 року у справі № 607/13749/16-ц (провадження № 61-22409св19).

Зважаючи на такі обставини, оспорюючи договір від 21 липня 2020 року про відступлення права вимоги, ОСОБА_1 повинна була навести такі підстави його оскарження, які б свідчили про порушення прав та/або інтересів позивача таким договором.

Обґрунтовуючи підстави позову та наявність порушеного права, позивач посилалася на те, що до неї від спадкодавця ОСОБА_3 не перейшли права та обов`язки за кредитним та іпотечним договорами, оскільки ці недійсні правочини не створювали юридичних наслідків як для спадкодавця, так і для неї.

Судом враховано, що позивачка є спадкоємницею ОСОБА_3 , яка отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно.

Отже, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що наявні підстави стверджувати про наявність порушеного права та інтересу ОСОБА_1 за позовними вимогами, заявленими у цій справі. Тому посилання ПАТ «КБ «Надра» про недоведеність у позивача порушеного права, є необґрунтованими.

Отже, висновки суду першої інстанції в цій частині, на думку колегії суддів, є правильними, а рішення є таким, що ухвалене з урахування вимог закону та правових висновків Верховного Суду.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України).

До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (частина п`ята статті 655 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені статтею 46 спеціального Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо.

Національний банк України ухвалює рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.

При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Для проведення відкритих торгів на підставі договору може залучатися організатор торгів - юридична особа, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги (стаття 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Як встановлено оскаржуваний в частині договір відступлення прав вимоги укладений між ПАТ «КБ «Надра», який перебуває в стані ліквідації, та ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» за результатами проведення 22 травня 2020 року електронних торгів з продажу активів банку, що ліквідується.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом.

Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України.

Між тим, врахувавши, що з ухваленням судового рішення про визнання недійсними кредитного та іпотечним договорами з позичальником ОСОБА_3 , на час укладення договору про відступлення права вимоги, відповідач ПАТ «КБ «Надра» не набув обсягу прав первісного кредитора, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ненабуті права банком не могли бути передані новому кредитору за договорами визнаними недійсними, а тому обґрунтовано задовольнив позов. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

Посилання відповідачів на законність відступлення банком права вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в частині кредитного та іпотечного договору, що визнані рішенням суду недійсними, суд апеляційної інстанції відхиляє як такі, що суперечать матеріалам справи.

Дані про те, що після ухвалення судового рішення про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними банком були застосовані правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України матеріали справи не містять.

Отже, доводи апеляційної скарги ПАТ «КБ «Надра» та пояснення представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а значною мірою зводяться до незгоди банку з ухваленим у справі судовим рішенням.

Крім того, як вбачається з апеляційних скарг, предметом апеляційного розгляду є перевірка законності ухваленого у справі судового рішення та додаткового рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, а також підставності стягнення з відповідача ПАТ «КБ «Надра» судового збору.

За результатами розгляду справи судом першої інстанції, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягали стягненню судові витрати.

З огляду на те, що дана справа не пов`язана з відшкодуванням шкоди (збитків) у порядку, визначеному статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, тому згідно п. 24 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» відповідач ПАТ «КБ «Надра» не звільнений від сплати судового збору.

Отже, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд першої інстанції правильно стягнув з відповідачів на користь позивача судовий збір.

Як зазначено вище порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи те, що зазначеною нормою процесуального права передбачено право, а не обов`язок суду покласти на сторону, дії якої були неправильними, судові витрати незалежно від результатів вирішення спору, підстав для іншого, ніж суд першої інстанції, розподілу судових витрат колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані рішення суду першої інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України підлягають залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 09 листопада 2021 року.