ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/887/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Міщій О. Я., Парандюк Т. С.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Фільварочної О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/11159/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ Альфа-Банк, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, постановлену суддею Братасюком В.М., -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ Альфа-Банк, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 25156, вчинений 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 28395,44 доларів США.

Одночасно ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову.

В обгрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову посилалась на те, що виконавчий напис здійснено з грубим порушенням вимог чинного законодавства, він є таким, що не підлягає виконанню, так як сума стягуваної заборгованості не є безспірною. Тому, щоб не допустити порушення її прав, оскільки можуть вчинятися дії, що будуть ускладнювати виконання можливого рішення суду про задоволення позову, просить забезпечити позов, зупинивши виконання спірного виконавчого напису.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони Тернопільському міському відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вчиняти дії, спрямовані на виконання виконавчого напису, вчиненого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою на ухвалу суду, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права права просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою його заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що висновки суду першої інстанції про недоведеність існування на час подання заяви про забезпечення позову ризиків утруднення чи невиконання потенційного рішення суду про задоволення позову з підстав відсутності доказів вчинення будь-яких дій виконавцем, направлених на примусове виконання виконавчого напису у ВП 63392425, не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що вчинення дій із примусового виконання оспорюваного нею виконавчого напису від 31.10.2017 року у виконавчому провадженні №63392425 від 23.10.2020 року порушить її майнові права. У разі звернення стягнення на її майно, пенсію, частина відрухувань може буде проведена ще до її звернення із заявою про застосування іншого заходу забезпечення позову, а накладення арешту на поточний рахунок, на який проводиться виплата пенсії змусить вживати дії із доведення цільового призначення коштів та на певний час залишить її без коштів для існування.

Також вказує, що вжиття заходів примусового виконання суттєво порушує її права, створює загрозу істотного ускладнення виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення її порушених прав у випадку задоволення позову.

Окрім того, позивачка посилається на усталену позицію Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами про те, що у випадку оскарження в судовому порядку виконавчого напису нотаріуса шляхом подання позову про визнання його таким, що не підлягає виконанню, стягнення по виконанню такого виконавчого напису повинно бути зупинене.

Відзив у визначений судом термін на апеляційну скаргу не надійшов.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представниця позивачки ОСОБА_1 адвокат Фільварочна О.Б. підтримала апеляційну скаргу в її межах.

АТ Альфа-Банк подав заяву про розгляд справи за відсутності його представника, апеляційну скаргу не визнає та просить її відхилити.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що суд не вправі перешкоджати органу ДВС здійснювати покладені на нього Законом Про виконавче провадження повноваження, а тому у задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову у виключно обраний нею спосіб шляхом заборони Тернопільському міському відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вчиняти дії, спрямовані на виконання виконавчого напису, вчиненого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., слід відмовити.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ Альфа-Банк, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 25156, вчинений 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 28395,44 доларів США.

24.06.2021 р. ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про забезпечення позову, шляхом заборони Тернопільському міському відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) вчиняти дії, спрямовані на виконання виконавчого напису, вчиненого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. ОСОБА_1 зазначила, що про наявність спірного виконавчого напису вона дізналася із постанови про відкриття виконавчого провадження № 63392425 від 23.10.2020 року.

Частиною 2 ст.149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення в подальшому (п.4 Постанови "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" від 22 грудня 2006 року № 9 Пленум Верховного Суду України).

На підставі вищевикладених обставин справи та відповідних їм правових норм, суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову у обраний позивачкою спосіб.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що вчинення дій із примусового виконання виконавчого напису від 31.10.2017 року у виконавчому провадженні №63392425 від 23.10.2020 року порушить її майнові права не можуть бути прийняті апеляційним судом на підставу забезпечення позову у обраний позивачкою спосіб - шляхом заборони Тернопільському міському відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вчиняти дії, спрямовані на виконання виконавчого напису, вчиненого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А.

Судом першої інстанції правильно враховано, що вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження. Тобто, суд не вправі перешкоджати реалізовувати права та обов`язки державного виконавця, передбачені ст.11 Закону України Про виконавче провадження. При цьому суд обґрунтовано застосував правову позицію Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 року у справі 211129/18-ц, відповідно до якої, задовольняючи заяву про забезпечення позову та забороняючи державному виконавцю вчиняти будь-які виконавчі дії з виконання виконавчого напису, суди не звернули уваги на права і обов`язки державного виконавця, визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом цієї норми державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на його виконання, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Суди першої та апеляційної інстанцій вищезазначених норм права не врахували і зробили необґрунтований висновок про можливість заборони державному виконавцю Довгинцівського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу виконувати виконавчі дії з виконання виконавчого напису, що по суті є зупиненням виконання рішення. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм процесуального права.

Безпідставними є твердження апеляційної скарги, що судом не взято до уваги усталену позицію Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами (постанови від 17 грудня 2020 у справі №910/11857/20; від 25.02.2019 у справах №924/789/18 і №924/790/18; від 11.10.2019 у справах №910/4762/19) про те, що у випадку оскарження в судовому порядку виконавчого напису нотаріуса шляхом подання позову про визнання його таким, що не підлягає виконанню, стягнення по виконанню такого виконавчого напису повинно бути зупинене. Оскільки позивачка не зверталась із заявою про забезпечення позову у наведений у позиціях Верховного Суду спосіб шляхом зупинення стягнення по виконанню оспорюваного нею виконавчого напису, то суд таких вимог не вирішував. Разом із тим, колегія суддів зауважує, що вказане не перешкоджає позивачці звернутися із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення по виконанню оспорюваного нею виконавчого напису на будь-якій стадії розгляду даної цивільної справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч.2 ст.149 ЦПК України).

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому ухвала залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Оскільки позивачка є інвалідом 2 групи і звільнена від сплати судових витрат у вигляді судового збору, то судові витрати у справі відповідно до вимог ст.141 ЦПК України потрібно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати у справі компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 1 жовтня 2021 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Міщій О.Я.