Справа № 509/642/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участі секретаря судового засідання Степанової Н.С.

розглянувши у відкритому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Балтського районного нотаріального округу Пантілєєва Інна Петрівна про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить:

- визнати недійсним договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладений 03.05.2018 року, р-р №875, серія та номер: ННС 225839, ННС 225840, 1/2 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 40920001 від 03.05.2018 року;

- визнати недійсним договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладений 03.05.2018 року, р-р №876, серія та номер: ННС 225841, ННС 225842, 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0459 га за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:1160 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 40920308 від 03.05.2018 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 27.10.2006 року позивач та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який було розірвано 17.02.2015 року.

В період шлюбу на грошові кошти, які позичила мати позивача - ОСОБА_4 , позивач придбав житловий будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2015 року було стягнуто з ОСОБА_1 2105000,00 грн.

25.08.2015 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження, згідно якого позивача зобов`язано добровільно в 10-денний термін погасити заборгованість.

Позивач повністю погасив борг ОСОБА_5 , так як кошти були взяти у борг позивачем. Відповідачка давала згоду на придбання мною житлового будинку та земельної ділянки.

28.09.2015 року виконавче провадження було закрито.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 серпня 2015 року було визнано право власності за відповідачкою на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (справа № 509/2060/15-ц).

Ухвалою 15 липня 2019 року Овідіопольськи районним судом Одеської області заочне рішення від 17.08.2015 року скасовано та призначено повторно до розгляду. Подано зустрічний позов про визнання права власності

Однак, відповідач ОСОБА_2 03.05.2018 року 1/2 частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки подарувала відповідачу ОСОБА_3 . Договір дарування зареєстровала приватний нотаріус Пантелєєва І.П.

Відповідач ОСОБА_2 набула право власності на об`єкти нерухомого майна згідно рішення суду яке скасовано.

У зв`язку із цим позивач вважає укладені між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори дарування недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 215, 346 ЦК України.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 не з`явились, 20.10.2021 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, 21.10.2021 року представник відповідачів подав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Балтського районного нотаріального округу Пантілєєва Інна Петрівна в судове засідання не з`явилась по невідомим суду причинам, про розгляд справи повідомлялась належним чином.

Суд, дослідивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

27.10.2006 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який було розірвано 17.02.2015 року, згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільног стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції від 17.02.2015 року (а.с. 18).

Згідно договорів купівлі-продажу від 06.07.2010 року (а.с. 19-21, 22) позивач ОСОБА_1 став власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0459 гектарів, кадастровий номер :02:005:1160, а також житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на вказаній земельній ділянці.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 серпня 2015 року (справа № 509/2090/15-ц) було визнано право власності за відповідачем ОСОБА_2 на:

- 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0459 га, кадастровий номер :02:005:1160, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з позначених на плані: під літ. «А-2,а,а(1)» - жилого будинку загальною площею 210,2 м2, житловою площею 93 м2, та №1-7 - споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набрало законної сили 29.09.2015 року.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 82005191 від 07.03.2017 року (а.с. 15-17), 10.02.2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: рішення суду, серія та номер: 509/2090/15-ц, виданий 17.08.2015, видавник: Овідіопольський районний суд Одеської області.

Крім того, згідно вказаної Інформаційної довідки 10.02.2016 року за ОСОБА_2 також зареєстровано право власності на 1/2 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0459 га, кадастровий номер: :02:005:1160, підстава виникнення права власності: рішення суду, серія та номер: 509/2090/15-ц, виданий 17.08.2015, видавник: Овідіопольський районний суд Одеської області.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 198625985 від 02.02.2020 року (а.с. 12-14), 03.05.2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір дарування, р-р №875, серія та номер: ННС 225839, ННС 225840, виданий 03.05.2018, видавник: приватний нотаріус Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєва І.П., підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40920001 від 03.05.2018.

Крім того, згідно вказаної Інформаційної довідки 03.05.2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/2 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0459 га, кадастровий номер: :02:005:1160, підстава виникнення права власності: договір дарування, р-р № 876 , серія та номер: ННС 225842, ННС 225843, виданий 03.05.2018, видавник: приватний нотаріус Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєва І.П., підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40920308 від 03.05.2018.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.07.2019 року заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.08.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності у спільному майні подружжя скасовано (а.с.24-25).

Позивач заперечує дійсність даних договорів дарування, так як право на їх укладання і розпорядження спірними об`єктами нерухомості у дарувальника згодом було скасоване і відповідно до ст. 215 ЦК України просить визнати договори дарування недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_3 .

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У пункті 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/ 18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що: «однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98)».

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 752/11904/17 (провадження № 61-14959св19) зроблено висновок, що: «правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах».

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту, і захист прав особи, яка вважає себе власником майна, в таких відносинах можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову. Так як, оспорені позивачем договори дарування укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому ОСОБА_1 стороною не був, то вимоги позивача про визнання недійсним правочину та скасування з цих підстав державної реєстрації права власності задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

На підставі викладенного, керуючись ст.ст.4,5,10-13,76-81,89,141,264-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Балтського районного нотаріального округу Пантілєєва Інна Петрівна про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію,- відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 лютого 2020 року, а саме скасувати арешт на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25.10.2021 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко