Справа № 348/2277/20
Провадження № 22-ц/4808/1125/21
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача Куцого О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до ОСОБА_2 про стягнення коштів надмірно виплаченої пенсії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Надвірнянського районного суду від 18 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Міськевич О.Я. в м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів надмірно виплаченої пенсії.

Позов мотивовано тим, що відповідачу з 14 липня 2014 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На виконання наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №85 від 03 червня 2016 року «Про перевірку та підготовку даних АСОПД/КОМТЕХ-W для завантаження в РЗО» пенсіонерів запрошено до управління для уточнення паспортних даних. Однак, ОСОБА_2 на запрошення не з`явився. У зв`язку з наведеним управлінням було подано запит до Надвірнянського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області. Листом від 25 травня 2017 року №19/2307 Надвірнянський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області повідомив, що ОСОБА_2 в 2014 році оформив документи для виїзду на постійне місце проживання за кордон, та листом від 13 червня 2017 року №19/2706 вказав, що ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 від 03 грудня 2009 року, вибув 06 березня 2015 року в США. Оскільки ОСОБА_2 не повідомив про свій виїзд на постійне місце проживання за кордон, виникла переплата пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2017 року в сумі 51 777,44 грн. У зв`язку з наведеним з 01 червня 2017 року відповідачу припинено виплату пенсії. 21 травня 2019 року ОСОБА_2 з`явився до Надвірянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області із заявою про поновлення виплати пенсії відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До заяви ним долучено копію паспорта громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 13 травня 2019 року, та довідку про реєстрацію місця проживання особи, в якій зазначено, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на положення статей 16, 51, 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статтю 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статті 1166, 1212, 1215 ЦК України, а також на те, що відповідач вчасно не повідомив про виїзд на постійне місце проживання за кордон, позивач просив стягнути з відповідача переплату пенсії в сумі 51 777,44 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 18 травня 2021 року в задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до ОСОБА_2 про стягнення коштів надмірно виплаченої пенсії відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що стороною позивача не надано жодних відомостей, які б підтверджували факт, що при нарахуванні позивачем пенсії була допущена рахункова помилка, як і не надано відомостей про допущення відповідачем будь-яких порушень чи зловживань, які призвели до виникнення переплати, а тому в задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до ОСОБА_2 про стягнення коштів надмірно виплаченої пенсії необхідно відмовити.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд дослідив рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та вказав, що зазначені положення визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Однак, судом не враховано, що згідно з пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційний Суд звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Проте, відповідні зміни до законодавства не внесено та відсутній механізм переведення коштів для виплати пенсії в країни, з якими не укладено договір. Більше того, норми статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на даний час не змінені, неконституційними не визнавалися, є чинними та, відповідно, підлягають до застосування.

Також апелянт вказує, що при вирішенні питання про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь держави судового збору та на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу судом не враховано, що чинним законодавством не передбачено стягнення судового збору та витрат на правову допомогу безпосередньо з органу державної влади. Такі судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань органу державної влади шляхом безспірного списання коштів. У зв`язку з наведеним у Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відсутні підстави для сплати відповідачу 2 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того апелянт зауважує, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу є безпідставними та необґрунтованими, оскільки підготовка відзиву на позовну заяву та участь у судовому засіданні не вимагали від представника надмірного обсягу юридичної і технічної роботи з огляду на незначну складність вказаної справи. Більше того, згідно зі статтею 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду. Використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом забороняється.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача адвокат Куций О.С. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив, вважаючи їх безпідставними.

Зазначив, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, що також передбачено статтею 46 Конституції України. Наведене узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», а також правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 31 березня 2020 року у справі №826/14837/16, від 14 лютого 2019 року у справі №766/15025/16-а, від 13 червня 2019 року у справі №204/1134/17.

Посилаючись на вищенаведене, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача доводи скарги заперечив з мотивів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Рішення суду вважав законним та обґрунтованим. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії від 14 липня 2014 року та протоколу Управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі №1536 від 28 серпня 2014 року, відповідачу з 14 липня 2014 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 6, 7-8).

З інформації Надвірнянського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 25 травня 2017 року №19/2307 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в 2014 році оформив документи для виїзду на постійне місце проживання за кордон (а.с. 9-12).

Згідно з інформацією Надвірнянського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 13 червня 2017 року №19/2706, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 03 грудня 2009 року, вибув 06 березня 2015 року в США (а.с. 18).

21 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Надвірянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області із заявою про поновлення виплати пенсії відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До заяви ним долучено копію паспорта громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 13 травня 2019 року, та довідку про реєстрацію місця проживання особи від 20 травня 2019 року №1240, в якій зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-17).

З копії розрахунку переплати по пенсійній справі №140718 ОСОБА_2 (виїзд на ПМП) вбачається, що відповідачу нараховано переплату пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2017 року в сумі 51 777,44 грн (а.с. 19).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 3 та 8 Конституції України).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 64 Конституції України).

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І Хартії). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону №1058-IVправо на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом (частина перша статті 44 Закону №1058-IV).

Пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 47 Закону №1058-IV).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 вищевказані положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваними нормами Закону (1058-15) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до частини другої статті 150 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність 07 жовтня 2009 року.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до статті 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі права на отримання заробленої та призначеної пенсії, незалежно від місця його проживання.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 07 лютого 2014 року у справі «Пічкур проти України».

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанцій про відмову в задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, оскільки Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009, не передбачено таких підстав для припинення виплати пенсії, як проживання пенсіонера за кордоном (у США) та відсутність міжнародного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та США.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведених положень закону, суд першої інстанції правильно стягнув з позивача на користь держави 2 102 грн судового збору та на користь позивача 2 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесення яких відповідачем підтверджено належними доказами (а.с. 41-43, 48-49).

Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про те, що судом не враховано пункт 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009, в якому звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, проте відповідні зміни до законодавства не внесено та відсутній механізм переведення коштів для виплати пенсії в країни, з якими не укладено договір, не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що пенсія ОСОБА_2 в період з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2017 року нараховувалася правомірно, у відповідності до статті 46 Конституції України, яка передбачає соціальний захист у вигляді виплати пенсії.

Не беруться до уваги і посилання апелянта на те, що норми статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на даний час не змінені, неконституційними не визнавалися, є чинними та, відповідно, підлягають до застосування, оскільки даними нормами передбачено обов`язок пенсіонерів повідомляти органи, що призначають пенсії, про зміну умов та обставин, що впливають на виплату пенсій, та не передбачено припинення виплати пенсії у зв`язку із проживанням (перебуванням) пенсіонера за кордоном.

Твердження апелянта про те, що при вирішенні питання про стягнення судових витрат судом не враховано, що чинним законодавством не передбачено стягнення судового збору та витрат на правову допомогу безпосередньо з органу державної влади, такі судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань органу державної влади шляхом безспірного списання коштів, у зв`язку з чим у Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відсутні підстави для сплати відповідачу 2 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі стосуються порядку виконання рішення суду в наведеній частині та не спростовують правильність висновків суду про їх стягнення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 18 травня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року