КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 29 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на вимогу старшого державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у

м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушин Андрій Миколайович, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною скаргою, в якій просила суд визнати неправомірною та скасувати вимогу від 14.06.2021 року №64257267/20 старшого державного виконавця Шевченківського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Бахрушина А.М.

Скаргу обґрунтовувала тим, що під час виконання судового рішення у даній справі старший державний виконавець Шевченківського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Бахрушин А.М. видав вимогу №64257267/20 від 14.06.2021 року, якою зобов`язав заявника надати дітей для побачення з батьком за адресою, вказаною у виконавчому документі, а саме: за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_1 .

Вказувала, що державний виконавець зловживає своїми повноваженнями та виходить за межі судового рішення, яке не містить прямих зобов`язань ОСОБА_1 доставляти дітей за місцем проживання батька.

Тому, просила суд визнати неправомірною та скасувати вимогу від 14.06.2021 року

№64257267/20.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 29 липня 2021 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірною та скасовано вимогу від 14.06.2021 року

№64257267/20 старшого державного виконавця Шевченківського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Бахрушина А.М.

В апеляційній скарзі Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуваним рішенням визначено час та місце у якому мають відбуватись побачення стягувача з дітьми, та у якому має здійснюватись перевірка виконання рішення державним виконавцем.

Вказує, що судом першої інстанції зазначено, що рішення (яке перебуває на виконанні) не містить зобов`язання для ОСОБА_1 приводити (доставляти) дітей за місцем проживання батька.

Проте, судом першої інстанції не взято до уваги, що якщо рішенням визначено місце побачень з дитиною, то саме закон покладає обов'язок забезпечення цих побачень на боржника, а також саме за вказаною адресою має здійснюватись перевірка виконання державним виконавцем. Оскаржувана вимога №64257267/20 від 14.06.2021 року фактично зобов`язує боржника вчинити дії, які на неї покладено законом, а саме, у забезпеченні побачень стягувача з дітьми у місці, що визначено у рішенні суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Зазначає, що як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, місце проживання дітей зареєстровано разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

Так, рішенням Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року та рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28.02.2020 року у незміненій апеляційним судом частині встановлено беззаперечне право батька проводити час з дітьми за його місцем проживання, у визначені судом дні та години, а також у інші дні та години, - за домовленістю із матір`ю дітей.

Проте, жодне з вказаних рішень не дає відповіді на питання, як малолітні діти, які проживають з мамою, опиняються за місцем проживання батька кожної першої та третьої п`ятниці місяця. Позаяк вони не можуть зробити це самостійно, хтось із батьків повинен доставити дітей за місцем проживання батька.

Спірною вимогою такий обов`язок протиправно покладено на матір. Таку ж позицію підтвердив у судовому засіданні і державний виконавець, який, вживши дієслово «надати», зобов`язав ОСОБА_1 саме доставити дітей за місцем проживання батька, і такий обов`язок він вважає тотожним обов`язку забезпечити виконання рішення, покладеному на неї законом.

ОСОБА_1 вважає таку вимогу протиправною, оскільки ні рішенням Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року, ні рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28.02.2020 року, у незміненій апеляційним судом частині, такий обов`язок не неї не покладався. Отже, вимога покладає на ОСОБА_1 новий обов`язок, та, фактично, встановлює спосіб, у який повинно виконуватись рішення.

Позаяк встановлення способу виконання рішення повинно здійснюватися не державним виконавцем, а судом, однак з ініціативи стягувана або державного виконавця (ст.435 ЦПК України), така вимога є неправомірною та повинна бути скасована судом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.06.2021 року було частково задоволено заяву ОСОБА_1 про тлумачення рішення від 08.09.2020 року та роз`яснено, що у резолютивній частині слово «неділя» вжито у значенні слова «тиждень». Разом з тим, суд справедливо відмовив у тлумаченні рішення на предмет того, чи покладається таким рішенням на ОСОБА_1 обов`язок доставляти дітей за місцем проживання батька, оскільки це дало б відповідь на запитання, як саме виконати зазначене рішення, та мало б наслідком внесення в текст рішення нових даних, тобто змін у його суть.

Доводи державного виконавця щодо тотожності обов`язку забезпечити виконання рішення суду та обов`язку доставляти дітей за місцем проживання батька ОСОБА_1 також вважає необґрунтованими. Виконання рішення забезпечувалося ОСОБА_1 шляхом не перешкоджання зустрічам дітей з батьком, у тому числі, - у зазначений у вимозі день та час, коли батько просто не побажав реалізувати право провести час з дітьми, незважаючи на те, що ОСОБА_1 закликала його до цього 17.06.2021 року письмово, посередництвом державного виконавця, шляхом направлення відповідної заяви.

Зазначає, що таку ж думку дослівно висловив Київський апеляційний суд 16.06.2021 року під час судового розгляду заяви ОСОБА_1 про тлумачення рішення, що підтверджується відповідним технічним записом, залученим до матеріалів справи ухвалою суду, звернувши увагу сторін на те, що єдиним обов`язком, який кореспондує праву батька проводити час з дітьми, є обов`язок матері не перешкоджати реалізації цього права, а не доставляти дітей за його місцем проживання.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку, покладення на ОСОБА_1 обов`язку доставляти дітей за адресою проживання ОСОБА_2 є покладенням на неї додаткових обов`язків, які не визначені судовим рішення, а тому вимога №64257267/20 від 14.06.2021 року є неправомірною, оскільки застосовані державним виконавцем Бахрушиним А.М. заходи примусового виконання рішення суперечать тим правам та обов`язкам, які визначені для сторін у постанові Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року на підставі положень СК України.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено та не заперечувалось учасниками справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.02.2020 року, яке змінено постановою Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року у цивільній справі №761/47919/18, визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши графік побачень батька, без присутності матері, наступним чином: - кожну першу та третю неділю місяця з 08 години п`ятниці до 20 години неділі за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_1 або заміському будинку АДРЕСА_2 без обмеження місця прогулянок, з дотриманням режиму дня для дітей; - в літній період, щороку, за попередньою домовленістю з матір`ю дітей та згодою самих дітей, з врахуванням стану їх здоров`я, чотирнадцять днів для відпочинку та оздоровлення дітей у місті, визначеному батьком за погодженням з матір`ю дітей, без супроводу матері.

На підставі вказаного судового рішення видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Шевченківському РВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), виконавче провадження ВП 64257267, яке відкрито 25.01.2021 року.

Як вбачається з вимоги №64257267/20 від 14.06.2021 року, адресованої ОСОБА_1 , державний виконавець зобов`язав ОСОБА_1 надати дітей 18.06.2021 року о 08:00 для побачення дітей з батьком за адресою, вказаною у виконавчому документі, а саме: за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_1 .

Як пояснив державний виконавець в судовому засіданні суду першої інстанції, що в оскаржуваній вимозі він вимагав у боржника саме доставити (привезти) дітей за адресою, що вказана у виконавчому документі.

За ч.1, п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року у справі №761/47919/18 для ОСОБА_2 з огляду на наявність спору з ОСОБА_1 щодо участі батька, який проживає окремо, у вихованні дітей, визначені такі способи його участі як - кожну першу та третю неділю місяця від 08 години п`ятниці до 20 години неділі за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_1 або заміському будинку АДРЕСА_2 без обмеження місця прогулянок, з дотриманням режиму дня для дітей; - в літній період, щороку, за попередньою домовленістю з матір`ю дітей та згодою самих дітей, з врахуванням стану їх здоров`я, чотирнадцять днів для відпочинку та оздоровлення дітей у місті, визначеному батьком за погодженням з матір`ю дітей, без супроводу матері.

Проте, вказане судове рішення не містить зобов`язання для ОСОБА_1 приводити (доставляти) дітей за місцем проживання батька.

З урахуванням малолітнього віку дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які залишилися проживати разом з матір`ю, слід розуміти, що місцем фактично перебування дітей є місце їх проживання з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Так як батько ОСОБА_2 заявив в суді про порушення його прав та вимагав їх поновлення відповідно до ст.157 СК України, то отримавши судове рішення, останній має право скористатися ним для досягнення своєї мети.

Суд першої інстанції вірно вважав, що не ОСОБА_1 повинна приводити дітей для побачень з батьком, а саме ОСОБА_2 , згідно судового рішення може реалізувати своє право та бажання бачитись з дітьми, зустрічатися з ними та приймати участь в їх вихованні, а ОСОБА_1 згідно рішення суду не повинна чинити останньому в цьому перешкоди.

Саме особа, яка заявила про порушення її прав та отримала судове рішення, може виявити волю та бажання мати побачення з дітьми в межах, визначених судовим рішенням, які можуть бути розширеними за згодою сторін, з`явитися за місцем проживання/перебування дітей, батько може відмовитися мати певні побачення, оскільки мова йдеться про реалізацію його прав, а не обов`язків. Особа розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Саме особа, яка заявила про порушення її прав, ОСОБА_2 на підставі рішення суду отримав право брати дітей для подальшого проведення з ними спільного часу та в межах встановленого часу повертати дітей за місцем їх проживання/перебування, передаючи їх законному представнику - матері ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно погодився з твердженням ОСОБА_1 про те, що рішення суду, яким встановлено ОСОБА_2 графік побачень з дітьми, підлягає обов`язковому виконанню, оскільки воно набрало законної сили. Так, за умисне невиконання рішення суду або перешкоджання його виконанню встановлена відповідальність згідно чинного законодавства, зокрема, кримінальна (ст.382 КК України). Проте, в даному випадку, покладення на ОСОБА_1 обов`язку доставляти дітей за адресою проживання ОСОБА_2 є покладенням на неї додаткових обов`язків, які не визначені судовим рішення.

З огляду на вищенаведене, як вірно вважав суд, прийняття вимог державним виконавцем хоча й відносяться до його повноважень згідно ст.ст.18, 19, 63 Закону України «Про виконавче провадження», але в даному випадку саме вимога №64257267/20 від 14.06.2021 року є неправомірною, так як застосовані державним виконавцем Бахрушиним А.М. заходи примусового виконання рішення суперечать тим правам та обов`язкам, які визначені для сторін - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у постанові Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року на підставі положень СК України і суд дійшов вірного висновку щодо задоволення скарги ОСОБА_1 і визнання неправомірною та скасування виданої вимоги від 14.06.2021 року №64257267/20 старшого державного виконавця Шевченківського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Бахрушина А.М.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві та залишення без змін ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 29 липня 2021 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: