Справа № 442/150/21 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/2771/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря Івасюти М.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Дрогобицької міської ради про визнання недійним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

В січні 2021 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів, в якому просили визнати протиправними п.1.10 ухвали № 341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради «Про надання в постійне користування громадянам земельних ділянок, на яких знаходяться приватизовані ними будинки, а також господарські споруди» та п.1.54 ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року за № 270 про передачу безкоштовно у власність ОСОБА_5 , прож. на АДРЕСА_1 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 802 кв.м. на АДРЕСА_2 ; визнати недійсним Державний акт серії ЛВ№ 054865 від 29.06.2004 року на право власності на земельні ділянки (кадастрові № :00:008:0173, :00:008:0172) виданий ОСОБА_5 на дві земельні ділянки загальної площею 0,0802 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову вказували, що їм на підставі свідоцтва від 17 вересня 1996 року, згідно розпорядження від 17.09.1996 року, на праві спільної сумісної власності належить кв. АДРЕСА_3 . Загальна площа квартири становить 120 кв.м.

Відповідач у даній справі ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 . Таким чином, даний житловий будинок за вищевказаною адресою є двоквартирним, одноповерховим з належною їм на праві приватної власності мансардою, повністю розташованою над житловим приміщенням відповідача ОСОБА_1 та відокремленим входом для них, як співвласників квартири АДРЕСА_5 .

В жовтні місяці 2020 року вони вирішили використати своє право на приватизацію частини земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та відповідної частини ділянки під садом. Однак довідались про те, що виявляється практично повністю прибудинкова територія та сад вже були приватизовані попереднім власником квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_5 і спадкоємцем за заповітом якої є відповідач у справі ОСОБА_1 .

18 листопада 2020 року за вих. №17/10142 на її, ОСОБА_4 , адресу буди направлені витяг з ухвали № 341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради «Про надання в постійне користування громадянам земельних ділянок, на яких знаходяться приватизовані ними будинки, а також господарські споруди» та копії відповідних заяв і які передували прийняттю такого рішення.

Так, згідно до п.1.10 резолютивної частини ухвали № 341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради:

- надано в постійне користування для обслуговування приватизованих будинків громадян: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , прож. по АДРЕСА_6 , ОСОБА_5 , прож. по АДРЕСА_7 спільно земельну ділянку площею 350 кв.м. по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_5 , прож. по АДРЕСА_8 .

Таким чином, у спільне користування трьох співвласників приватизованого будинку було надано 350 кв.м. земельної ділянки та 650 кв. іншої частини ділянки в одноосібне користування з подальшою приватизацією лише одному співвласнику - ОСОБА_6 .

Також відповідно до п.3 вищезгаданої ухвали контроль за її виконанням було покладено на голову постійної земельної комісії ОСОБА_7 і який був сином ОСОБА_6 .

Отже, земельна ділянка, яка була закріплена за їхнім двоквартирним будинком, унаслідок приватизації квартир перейшла у користування власників квартир, які є співвласниками вказаного будинку і приватизація цієї земельної ділянки повинна була здійснюватися пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок. Однак такі частки не були визначені, а тому оспорювані рішення Дрогобицької міської ради є протиправними.

В подальшому на підставі п.1.54 ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року за № 270 ОСОБА_8 був оформлений та виданий Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку площею 802 кв.м..

Також в грудні 2020 року вони отримали, згідно відповіді від 16.12.2020 р. за №97-13-0.172-2081/180-20 на їх інформаційний запит, з Місцевого фонду документації копію архівного примірника Державного акту серії ЛВ№ 054865 від 29.06.2004 року на право власності на земельні ділянки (кадастрові № :00:008:0173, :00:008:0172 ) по АДРЕСА_2 . Відповідно до даного правовстановлюючого документу після отримання оскаржуваної ухвали сесії ОСОБА_6 приватизувала дві земельні ділянки загальної площею 0,0802 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, хоча в дійсності діл.2 №:00:008:0172 знаходиться під садом.

При цьому, оскільки подальша приватизація спірної земельної ділянки ОСОБА_8 є наслідком оскаржуваної неправомірної ухвали №341 від 29.03.2000 року Дрогобицької міської ради, відтак вищезгаданий Державний акт на її ім`я слід визнати недійсним.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправними п.1.10 ухвали № 341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради «Про надання в постійне користування громадянам земельних ділянок, на яких знаходяться приватизовані ними будинки, а також господарські споруди» та п.1.54 ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року за № 270 про передачу безкоштовно у власність ОСОБА_5 , прож. на АДРЕСА_1 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 802 кв.м. на АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним Державний акт серії ЛВ№ 054865 від 29.06.2004 року на право власності на земельні ділянки (кадастрові № :00:008:0173, :00:008:0172) виданий ОСОБА_5 на дві земельні ділянки загальної площею 0,0802 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи.

Стверджує, що судом залишено поза увагою вимоги ст.. 22 Земельного кодексу України згідно яких, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Разом з тим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виникнення у позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , що свідчить про відсутність порушеного права.

Також стверджує, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення позову не захищає права позивачів, так як ухвалене рішення суду у даній справі не є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та не є підставою для скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Крім того, звертає увагу на те, що позивачами без поважних причин пропущено строк позовної давності. Позивачами по справі 6не доведеного того, що вони не могли довідатися про порушення прав раніше ніж у листопаді 2020 року, враховуючи при цьому, що з моменту видання оскаржуваних рішень та Державного акту серії ЛВ №054865 від 29.06.2004 року на право власності на земельні ділянки пройшов досить великий час впродовж якого відбулися невідворотні зміни.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У судове засідання 11 жовтня 2021 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Дрогобицька міська рада не з`явилася.

Від ОСОБА_3 поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.

Розглянувши клопотання ОСОБА_3 , судова колегія дійшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваною ухвалою сесії Дрогобицької міської ради були порушені законні права та інтереси ОСОБА_3 як співвласника житлового будинку на приватизацію земельної ділянки, на якій він знаходиться та оскільки передача земельної ділянки у власність ОСОБА_5 відбулася з порушенням норма ЗК України та ЦК України, а тому відповідне оскаржуване рішення (п.1.10 ухвали №341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради «Про надання в постійне користування громадянам земельних ділянок, на яких знаходяться приватизовані ними будинки, а також господарські споруди» та п. 1.54 ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року за №270 про передачу безкоштовно у власність ОСОБА_5 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 802 кв.м. на АДРЕСА_2 ) та отриманий на його підставі державний акт на думку суду є незаконними.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить кв. АДРЕСА_3 на підставі Свідоцтва від 17 вересня 1996 року, згідно розпорядження від 17.09.1996, а відповідачу ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_7 , яку останній успадкував після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно державного Акут на право власності на земельну ділянку Серія ЛВ № 054865, ОСОБА_5 на підставі ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26.12.2003 р. № 270 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0802 га на АДРЕСА_2 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Як вбачається з витягу з ухвали ХУ сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 29.03.2000 №341, Дрогобицька міська рада надала в постійне користування для обслуговування приватизованих будинків громадян: 1.10. ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , прож. по АДРЕСА_6 , ОСОБА_5 , прож. по АДРЕСА_9 спільно земельну ділянку площею 350 кв.м. по АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 , прож. по АДРЕСА_9 земельну ділянку площею 650 кв.м. по АДРЕСА_2 .

Позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності на земельну ділянку позивачі зазначили, що пропустили позовну давність з поважних причин, проте колегія суддів вважає, що така пропущена без поважних причин.

Позивачі в позовній заяві, зазначили що, ОСОБА_3 про порушення своїх прав стало відомо в листопаді місяці 2020 року з офіційно отриманих письмових відповідей на інформаційні запити.

Із позовом про визнання протиправними п.1.10 ухвали № 341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради «Про надання в постійне користування громадянам земельних ділянок, на яких знаходяться приватизовані ними будинки, а також господарські споруди» та п.1.54 ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року за № 270 про передачу безкоштовно у власність ОСОБА_5 , прож. на АДРЕСА_1 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 802 кв.м. на АДРЕСА_2 ; визнання недійсним Державного акту серії ЛВ№ 054865 від 29.06.2004 року на право власності на земельні ділянки (кадастрові № :00:008:0173, :00:008:0172) виданого ОСОБА_5 на дві земельні ділянки загальної площею 0,0802 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2 , звернулися в суд 12 січня 2021 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верхового суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.

Колегія суддів, приходить до висновку, що позивачами не доведено того, що вони не могли довідатися про порушення прав раніше ніж у листопаді 2020 року, враховуючи при цьому, що з моменту видання оскаржуваних рішень та Державного акту серії ЛВ №054865 від 29.06.2004 року на право власності на земельні ділянки пройшов великий проміжок часу.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказані обставини та залишив поза увагою те, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 і 18.04.2014 році набула повноліття, тобто за сім років до звернення з позовом до суду у даній справі та в силу ст.. 13, 41, 68 Конституції України з дня набуття повноліття зобов`язана знати встановлені законом права та обов`язки.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу

ОСОБА_1 слід задоволити частково та рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Дрогобицької міської ради про визнання недійним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності на земельну ділянку - відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 2, ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Дрогобицької міської ради про визнання недійним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності на земельну ділянку відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.10.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.