Провадження №22-ц/812/1249/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Справа № 483/133/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області до Миколаївської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Данилко Світланою Федорівною - на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 27 квітня 2021 року під головуванням судді Казанлі Л.І., повний текст судового рішення складений 28 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2018 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 звернувся з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Очаківської районної державної адміністрації (далі Очаківська РДА), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших, про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, повернення та витребування земельних ділянок.

В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що розпорядженням Очаківської РДА № 148 від 06 травня 2008 р. надано дозвіл 44 громадянам на розроблення проекту відведення земельних ділянок площею 4,4 га (0,1 га кожному) у власність для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Розпорядженням Очаківської РДА № 388 від 03 жовтня 2008 р затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, не наданих у власність або користування, в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, та передано земельні ділянки загальною площею 4,25 га у власність 44 громадянам, одним з яких є ОСОБА_1 , яка згодом відчужила цю земельну ділянку ОСОБА_2 .

Вищезазначене розпорядження Очаківської РДА прокурор вважає прийнятим з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки передано земельні ділянки державної власності, які знаходяться в межах прибережної захисної смуги та на ці землі поширюється обмеження по їх використанню для індивідуального дачного будівництва і це суперечить містобудівній документації, а саме проекту планування та забудови Очаківського району Миколаївської області та діючому містобудівному законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам.

У зв`язку із виявленими порушеннями земельного законодавства та з огляду на те, Миколаївська обласна державна адміністрація не вживала заходів щодо усунення вказаних порушень, прокурор змушений звернутися з позовом до суду.

Посилаючись на викладене, просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Очаківської РДА від 03 жовтня 2018 року № 388 у частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність відповідачів спірних земельних ділянок; визнати недійсними державні акти на право власності на спірні земельні ділянки та зобов`язати відповідачів повернути ці ділянки у власність держави.

Ухвалою судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2018 року відкрито провадження у справі, а ухвалою цього ж суду від 28 січня 2019 року роз`єднані та виділені в самостійне провадження позовні вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, заявлені до Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року задоволено клопотання заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 про залучення Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області до участі у справі як правонаступника позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації.

З урахуванням поданої 05 листопада 2019 року Миколаївською місцевою прокуратурою № 1 заяви про уточнення позовних вимог, прокурор остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Очаківської районної державної адміністрації № 388 від 03 жовтня 2008 р. в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки; визнати недійсними виданий на підставі цього розпорядження державний акт серії ЯЗ № 137630 від 20.10.2008 року на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :04:000:0439, розташовану в межах Чорноморської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківсього району Миколаївської області; витребувати у відповідача ОСОБА_18 спірну земельну ділянку у власність Чорноморської сільської ради.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 квітня 2021 року залучено Миколаївську районну державну адміністрацію в якості правонаступника відповідача - Очаківської РДА.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2021 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Очаківської районної державної адміністрації № 388 від 03 жовтня 2008 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності не наданих у власність або користування, в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №137630 від 20 жовтня 2008 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 28 на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:000:0439 для індивідуального дачного будівництва, розташовану в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:000:0439, розташовану в межах території Чорноморської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Данилко С.Ф., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила провадження у справі в частині визнання незаконним та скасування розпорядження закрити, а рішення в іншій частині вимог скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги зазначала, що суд при вирішенні справи не з`ясував наявність порушених прав у позивача на час прийняття рішення, не встановив, які саме права позивача будуть поновлені шляхом позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку, не звернувши увагу на те, що спірна земельна ділянка на час вирішення справи не відноситься до земель водного фонду і знаходиться в зоні, де Генеральним планом та планом зонування с. Чорноморка передбачено індивідуальне дачне будівництво. А тому позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку буде свавільним втручанням держави у мирне володіння особою своїм майном що є порушенням ст. 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 41 Конституції України. Також посилалась на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, ніяк не обґрунтувавши такі дії. До того ж, на думку апелянта, провадження у справі в частині вимог щодо скасування розпорядження мало б бути закрито, як помилково відкрите, оскільки суд не може скасовувати індивідуально-правовий акт, який повністю виконаний, а тому є вже нечинним. Апелянт звертає увагу, що 17 червня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон № 711-ІХ, яким внесено зміни до ч. 7 ст. 88 Водного Кодексу України, і хоча він починає діяти з 27 липня 2021 року, це підтверджує їх позицію що у межах населених пунктів пріоритетне значення мають норми діючих законів які регулюють містобудівну діяльність і які передбачають встановлення меж прибережно-захисної смуги в Генеральному плані населеного пункту. Крім того, як вказав апелянт, у нього є сумніви у неупередженості суду, оскільки справу розглянуто без участі відповідачки ОСОБА_1 та доказів її належного повідомлення про розгляд справи.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що суд повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Щодо доводів в частині відсутності порушеного права територіальної громади вказував, що контроль за використанням земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами, згідно з їх цільовим призначенням є важливим для суспільства загалом і для певної територіальної громади, оскільки люди зацікавлені у попередженні забруднення, засмічення та вичерпання, виснаження Чорного моря, у збереженні його водності, у зменшенні коливань стоку. В рішеннях ЄСПЛ зазначено, що прибережна зона є місцем, яке потребує особливого порядку облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважне значення має загальний інтерес і це надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав. Виданими послідовно упродовж певного періоду часу дозволами на користування землею у межах прибережної захисної смуги держава де-факто звузила право користування громадян публічними угіддями за призначенням. Таким чином повернення у власність держави спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Щодо розташування земельної ділянки поза межами прибережної смуги, встановленої Генеральним планом та планом зонування с. Чорноморка, заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури зазначав, що наявність у містобудівній документації графічного відображення меж прибережної захисної смуги ще не свідчить про їх встановлення в натурі в порядку, передбаченому земельним законодавством. Відповідно, при відображенні в Плані зонування території села Чорноморка Очаківського району Миколаївської області меж прибережної захисної смуги порушено вимоги ст. 47 Закону України «Про землеустрій» та п. 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення у них господарської діяльності, затвердженого Постановою КМУ від 08.05.1996р. № 486. Зокрема, межі прибережних захисних смуг в натурі (на місцевості) ніким не виносились. Вищезазначена містобудівна документація с. Чорноморка Очаківського району в частині відображення у ній меж прибережних захисних смуг не погоджувалася Міндовкіллям, Держводагентством та територіальними органами Держгеокадастру, що суперечить п. 5 вищевказаного Порядку.

Чорноморська сільська рада через свого представника адвоката Лушникова В.П. - надала письмові пояснення, в яких зазначили, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, прийнятим з порушенням процесуального та матеріального права, а тому просили задовольнити апеляційну скаргу, повністю погодившись із її доводами.

Від інших учасників справи відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції прокурор Миколаївської окружної прокуратури Волкожа С.В. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Представник Чорноморської сільської ради - адвокат Лушников В.П. просив апеляційну скаргу задовольнити.

Від Миколаївської районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Данилко С.Ф., в судове засідання не з`явилися про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені 16 вересня 2021 року при відкладенні судового засідання на 21 жовтня 2021 року на 10 год. 00хв. адвокат Данилко С.Ф. була під розпис про це повідомлена та нею була отримана повістка на ім`я ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 140,141), клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання вдруге не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи належним чином була повідомлена у передбачений ЦПК України спосіб. Направлена відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України за адресою місця реєстрації ОСОБА_1 поштова кореспонденція (копії апеляційної скарги, ухвал про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду, судові повістки-повідомлення про призначені судові засідання) була повернута до апеляційного суду з відміткою, що адресат за вказаною адресою відсутній (т.2 а.с. 121, 135, 147), відомостей щодо місця проживання ОСОБА_1 за іншою адресою, ніж місце її реєстрації, матеріали справи не містять, а тому відповідно до приписів ч. 11 ст. 128 ЦПК України вона була повідомлена про призначені судові засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 2 а.с.137-138, 144-145).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі розпорядження т.в.о. голови Очаківської РДА №148 від 06 травня 2008 року «Про надання громадянам України дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області» було надано дозвіл 44 громадянам України на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,4 га (по 0,1 га кожному) для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області згідно зі списком-додатком, серед яких за № 35 значиться відповідачка ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 29).

Розпорядженням Очаківської РДА № 388 від 03 жовтня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (44 особам), у тому числі й відповідачці ОСОБА_1 , для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності не наданих у власність або користування, в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (т. 1 а.с. 30).

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 20 жовтня 2008 року отримала державний акт серії ЯЗ № 137630 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, розташовану в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, що підтверджується копією цього державного акту (т. 1 а.с. 31-33).

19 листопада 2008 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (т. 1 а.с. 34-35) продала вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0439 відповідачеві ОСОБА_2 , після чого останній 03 березня 2009 року одержав відповідний акт на право власності на земельну ділянку (т. 1 а.с. 37-38).

Згідно з висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 18 вересня 2008 року № 01-04/5447-05 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,25 га вказані ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги за межами населеного пункту в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, на час передачі у власність громадянам перебували у державній власності та відносилися до категорії земель сільськогосподарського призначення пасовищ (т. 1 а. с. 42).

Відповідно до висновку відділу земельних ресурсів у Очаківському районі Миколаївської області від 11 червня 2008 року № 548/01-12, спірна земельна ділянка має обмеження на використання як така, що розташована в прибережній захисній смузі (т. 1 а. с. 43).

Згідно відповіді Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації від 15 січня 2018 року № 38-01-21, наданої на запит прокуратури, земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0439 (тобто спірна земельна ділянка) розташована в зоні рекреації. В межах вказаної зони передбачалось розміщення санаторіїв, установ відпочинку та туризму, піонертаборів, місць тимчасового відпочинку заказників та причалів (т. 1 а.с. 47).

Отже, як на час передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , так і на час її відчуження ОСОБА_2 , ця ділянка перебувала за межами населеного пункту с. Чорноморка.

Після пред`явлення прокурором даного позову до суду на підставі рішення № 10 від 26 жовтня 2018 року 25 сесії сьомого скликання Очаківської районної ради Миколаївської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж села Чорноморка Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області» спірна земельна ділянка увійшла у межі території с.Чорноморка, а Чорноморська сільська рада стала розпорядником спірної землі (т. 1 а. с. 150).

Як вбачається з роздруківки з Публічної кадастрової карти України, яка є загальнодоступною та інформація з якої відповідно до ст. 82 ЦПК України не потребує додаткового доведення, відстань спірної земельної ділянки до урізу води становить 440,939 м (т. 1 а.с. 126).

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 03 жовтня 2008 року).

Фізичним та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3,00 га). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Відповідно до статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3,00 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3,00 га - 50,00 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100,00 м. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Згідно зі статтями 61, 62 ЗК України, статтями 89, 90 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - на 03 жовтня 2008 року), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони, визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Суд першої інстанції вірно встановив належність спірної земельної ділянки до прибережної захисної смуги, оскільки надана ОСОБА_1 у приватну власність земельна ділянка площею 0,1 га розташована на відстані 440,939 м від узрізу Чорного моря.

Цивільний оборот земель водного фонду є і був законодавчо обмеженим, тому ОСОБА_1 не могла законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку, яка знаходяться у прибережній захисній смузі.

З огляду на викладене, встановивши, що спірна земельна ділянка на час виникнення спірних правовідносин була розташована за межами населеного пункту, в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що Очаківською РДА при розпорядженні спірною земельною ділянкою державної власності та передачі її у власність відповідачці ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва були порушені норми земельного та водного законодавства.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (абзац п`ятий пункту 143), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Очаківської РДА № 388 від 03 жовтня 2008 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності не наданих у власність або користування, в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Посилання апеляційної скарги на необхідність закриття провадження у справі в частині вимог щодо скасування розпорядження Очаківської РДА, оскільки воно є індивідуально-правовим актом, який повністю виконаний, а тому є вже нечинним, - не заслуговують на увагу.

Так, згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої цієї ж статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Отже необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника. Тобто таке рішення породжує виникнення правовідносин, що пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин і є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статей 152, 155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Разом з тим із вказаного Рішення Конституційного Суду України вбачається, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України.

У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 ЦК України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

За такого Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13 дійшла висновку, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, висновок суду першої інстанції про визнання незаконними і скасування окремих пунктів оскарженого розпорядження Очаківської РДА як таких, що суперечать актам законодавства та порушують право власності держави на земельну ділянку, є правильним.

Також не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не з`ясував необхідності та наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 відчужила спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , як передумови для застосування наслідків недійсності цього правочину шляхом позбавлення відповідача права власності на спірну ділянку.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (наприклад, пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Отже, встановивши факт незаконності рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, яке було підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, ефективним способом захисту прав позивача буде вимога про витребування цієї земельної ділянки від особи, яка є останнім їїо набувачем, або про зобов`язання цієї особи повернути спірну земельну ділянку. При цьому оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника.

Ухвалюючи рішення про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 , як останнього набувача спірної земельної ділянки, повернути її у власність держави в особі Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади і у такому разі власник майна може звернутись до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц.

Таким чином, повернення спірної земельної ділянки у власність держави на виконання приписів статті 391 ЦК України та частини другої статті 52 ЗК України не є передбаченим ст. 216 ЦК України наслідком недійсності укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договору купівлі-продажу земельної ділянки, а тому застосування такого способу захисту не вимагає оспорювання вказаного договору купівлі-продажу, оскільки не є ефективним способом захисту прав позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор посилався на положення статті 152 ЗК України.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц та постанові від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також в постанові від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на ОСОБА_2 обов`язку повернути спірну земельну ділянку у власність держави в особі розпорядника цієї землі, яким на теперішній час є Чорноморська сільська рада.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції вірно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, де Велика Палата звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Отже у цій справі помилкова з огляду на її обставини юридична кваліфікація прокурором позовної вимоги про витребування земельної ділянки водного фонду як вимоги, до якої слід застосувати приписи статтті 1212 ЦК України, не призвела до зміни судом предмета позову або обраного позивачем способу захисту чи до неправильного вирішення спору.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про втручання держави у мирне володіння ОСОБА_2 майном, то слід зазначити наступне.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, за якими слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. Одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах "Рисовський проти України" (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Верховний Суд застосовує висновки ЄСПЛ не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендує оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого заявника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності заявника критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У спорах щодо прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, недопущенні погіршення екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. (Дивись висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18).

Отже, повернення у цій справі земельних ділянок її власнику - державі, відповідає критерію законності: воно здійснюється в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідачів під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

За таких обставин результат розгляду судом позову прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Колегія суддів звертає увагу, що законодавство України надає ОСОБА_2 після завершення цього судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Він не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до ОСОБА_1 , у якої придбав спірну земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (дивись також пункт 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

Висновки суду в оскаржуваному рішенні відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 483/110/19, яка ухвалена у справі із подібними правовідносинами: за позовом прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області до Миколаївської районної державної адміністрації, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

Так, у вказаній постанові Верховний Суд зауважує, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, ці землі є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Заволодіння фізичними та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Тому, при вирішенні спорів щодо повернення державі земель водного фонду (прибережної захисної смуги), які в силу закону не могли перейти у власність приватних осіб, відсутні підстави для висновків, що таке повернення є непропорційним втручанням у право власності особи на майно.

У частині першій статті 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 справа № 1-7/99).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Виходячи з положень статті 58 Конституції України, статті 5 Цивільного кодексу щодо дії цивільно-правових актів у часі не можна вважати обгрунтованими посилання апеляційної скарги на неврахування судом змін до ч. 7 ст. 88 Водного Кодексу України, що були внесені Законом Укрїни № 711-ІХ від 17 червня 2020 року, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання цим Законом чинності (24 липня 2021 року).

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про незаконність висновків суду першої інстанції в зв`язку із неврахуванням судом того, що на час вирішення справи спірна земельна ділянка вже знаходиться в межах села Чорноморка в зоні, де Генеральним планом та планом зонування с. Чорноморка передбачено індивідуальне дачне будівництво.

Як на час передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 (03 жовтня 2008 року), так і на час її відчуження ОСОБА_2 (19 листопада 2008 року), спірна земельна ділянка перебувала за межами населеного пункту с. Чорноморка, рішення про зміну (збільшення) меж села Чорноморка було прийнято Очаківською РДА вже після пред`явлення прокурором даного позову до суду, Генеральний план с. Чорноморка був затверджений рішенням Черноморської сільради 14 грудня 2017 року.

Перевіряючи законність набуття права приватної власності відповідачки ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку із земель державної власності, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що ця ділянка на час виникнення спірних правовідносин була розташована за межами населеного пункту в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, та з огляду на приписи діючого на той час актів цивільного законодавства вірно встановив, що Очаківською РДА при розпорядженні спірною земельною ділянкою державної власності та передачі її у власність відповідачці для індивідуального дачного будівництва були порушені норми земельного та водного законодавства.

Також є необгрунтованими посилання апеляційної скарги на упередженість суду першої інстанції в зв`язку із розглядом справи без участі відповідачки ОСОБА_1 та доказів її належного повідомлення про судові засідання.

Так, з матерілів справи вбачається, що суд першої інстанції відповідно до вимог п. 2 ч. 7 ст. 127 ЦПК України неодноразово направляв відповідачці ОСОБА_1 процесуальні документи та судові повістки на адресу її місця реєстрації, які поверталися до суду з відмітками про повернення за закінченням терміну зберігання, а також, що адресат за вказаною адресою відсутній. Відомостей щодо місця проживання ОСОБА_1 за іншою адресою, ніж місце її реєстрації, або щодо місця її роботи, електронної адреси чи інших засобів зв`язку матеріали справи не містять.

Отже відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції були допущені процесуальні порушення щодо виклику відповідачки ОСОБА_1 в судові засідання.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, дотримався норм процесуального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову прокурора.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості позову.

За такого апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для відшкодування апелянту судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Данилко Світланою Федорівною, залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2021 року.