Єдиний унікальний номер судової справи 489/6209/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/1826/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

18 жовтня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

представника скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ухвалу, яка постановлена Ленінським районним судом міста Миколаєва 23 липня 2021 року, під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

УСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Інгульський ВДВС).

В обґрунтування вимог скарги зазначено, що заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк») заборгованість за кредитним договором №ML-400/158/2017 від 24 травня 2007 року в розмірі 36 695.03 доларів США та судовий збір в розмірі 13 662 грн. 33 коп.

На підставі вказаного рішення 04 квітня 2017 року районним судом видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 27 червня 2017 року відкрито виконавче провадження №54204664 за вищевказаним виконавчим листом.

Постановою старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 23 жовтня 2019 року вищевказаний виконавчий лист повернуто стягувачу за його заявою на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Одночасно, 23 жовтня 2019 року старшим державним виконавцем на підставі постанови №54204664 від 23 жовтня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60394896 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області виконавчого збору в розмірі 92 448 грн. 43 коп. В межах цього виконавчого провадження, для забезпечення реального виконання виконавчого документу, старшим державним виконавцем накладено арешт на все нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Також, 23 жовтня 2019 року старшим державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60394974 про стягнення з ОСОБА_1 400 грн. витрат виконавчого провадження.

Постановами державного виконавця від 20 листопада 2019 року вищевказані виконавчі документи повернуто стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08 листопада 2019 року заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 березня 2017 року було скасовано.

Остаточним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16 жовтня 2020 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №ML-400/158/2017 від 24 травня 2007 року в розмірі 31 522.15 доларів США та судового збору в розмірі 11 735 грн. 94 коп.

Виконавчий документ на підставі вказаного судового рішення не видавався, а ОСОБА_1 врегулював спірні питання з банком, що підтверджується довідкою банку від 20 травня 2021 року, з якої вбачається, що ПАТ «ОТП Банк» не має майнових претензій до ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором.

З урахуванням того, що заочне рішення від 15 березня 2017 року, на підставі якого виносилися постанови від 23 жовтня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження скасовано, останній звернувся до Інгульського ВДВС із заявою про скасування арешту, накладеного на належне йому нерухоме майно в межах виконавчого провадження №60394896, та про виключення записів відносно нього з Єдиного реєстру боржників за виконавчими провадженнями №60394896 та №60394974.

Листом від 08 червня 2021 року Інгульський ВДВС повідомив ОСОБА_1 про те, що підстави для скасування арешту відсутні.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив:

визнати неправомірною бездіяльність Інгульського ВДВС, що полягає у незняті арешту з нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження ВП №60394896, номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 33797307;

визнати неправомірною бездіяльність Інгульського ВДВС, що полягає у невжитті заходів щодо виключення відомостей про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників щодо виконавчих проваджень №60394896, №60394974;

зобов`язати Інгульський ВДВС зняти арешт з нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження №60394896;

зобов`язати Інгульський ВДВС виключити відомості про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників щодо виконавчих проваджень №60394896, №60394974.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано арешт Інгульського ВДВС накладений постановою від 23 жовтня 2019 року у межах виконавчого провадження №60394896 на нерухоме майно ОСОБА_1 .

Зобов`язано Інгульський ВДВС виключити відомості про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників щодо виконавчих проваджень №60394896, №60394974.

В апеляційній скарзі Інгульський ВДВС, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені скарги відмовити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст.18 ЦПК України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При цьому, судовий контроль за виконанням судових рішень, зокрема, право сторони виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою на рішення, дію чи бездіяльністю державного виконавця регламентовано розділом VІІ ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Так, згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Аналогічні положення закріплені у ст.447 ЦПК України, за якою сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №ML-400/158/2017 від 24 травня 2007 року в розмірі 36 695.03 доларів США, що станом на 02 липня 2016 року по курсу НБУ (24.8214) еквівалентно 910 822 грн. 01 коп., та судовий збір в розмірі 13 662 грн. 33 коп. (том 1 а.с.68-70).

На виконання судового рішення 04 квітня 2017 року районним судом видано виконавчий лист №489/6209/16-ц.

Постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 27 червня 2017 року було відкрито виконавче провадження №54204664 за вищевказаним виконавчим листом (том 2 а.с.89).

Наступною постановою старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 23 жовтня 2019 року вищевказаний виконавчий лист повернуто стягувачу за його заявою на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (том 2 а.с.90).

Також, 23 жовтня 2019 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області винесено постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 92 448 грн. 43 коп., та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 400 грн. (том 2 а.с.92,96).

23 жовтня 2019 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на підставі вищевказаної постанови №54204664 від 23 жовтня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60394896 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області виконавчого збору в розмірі 92 448 грн. 43 коп. (том 2 а.с.91).

В межах вказаного виконавчого провадження №60394896 старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області накладено арешт на все нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 (том 2 а.с.93).

Крім того, 23 жовтня 2019 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60394974 про стягнення з ОСОБА_1 400 грн. витрат виконавчого провадження (том 2 а.с.95).

Постановами старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 20 листопада 2019 року в межах виконавчих проваджень №60394896 та №60394974 вищевказані виконавчі документи повернуто стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (том 2 а.с.94,97).

Зі змісту даної скарги убачається, що ОСОБА_1 не погоджується із діями державного виконавця щодо незняття арешту з нерухомого майна та невиключення відомостей щодо боржника з Єдиного реєстру боржників в рамках виконавчих проваджень №60394896 та №60394974.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про виконавче провадження» за №1404-VIII.

Відповідно до ч.1 та п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1,3,4,6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1,2,4,6,9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11,14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника може накладатися виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника та проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що накладення арешту на майно боржника є винятковим заходом обмеження права власності фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням.

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених ч.4 ст.59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

За змістом п.7 ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі №2-1409/11 (провадження №14-137цс19).

Тобто, постанови про стягнення виконавчого збору, виконавчих витрат та штрафів є такими ж самостійними виконавчими документами, що підлягають примусовому виконанню.

У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч.1 ст.18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Зазначена скарга на бездіяльність державного виконавця стосується забезпечення стягнення щодо виконавчого збору, усі питання по виконанню яких вирішуються в порядку адміністративного судочинства.

Оскільки арешт було накладено саме з метою забезпечення стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору, апеляційний суд вважає, що вимоги про зняття арешту із нерухомого майна, а відповідно, і вимоги про виключення відомостей щодо заявника з Єдиного реєстру боржників, є пов`язаними з вирішенням питання щодо стягнення виконавчого збору, яке не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а тому провадження у справі підлягає закриттю. Ці вимоги повинні розглядатися разом із вимогами скарги про правомірність винесення постанов державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року №2-1409/11 (14-137цс19).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі та зазначає, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду разом із вирішенням цим судом питання щодо законності стягнутої з боржника суми виконавчого збору, з метою забезпечення стягнення якого оспорюваний арешт державним виконавцем не було знято.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 22 жовтня 2021 року