Справа №359/8055/18
Провадження №2/359/98/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2021 р. м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі судового засівання Коробовій А.С.

за участю

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вище зазначеною позовною заявою, відповідно до якої просила суд: визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 з 01.06.2018 року та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В даній квартирі на даний час проживає позивач та її донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В квартирі також зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_4 . Відповідач фактично з 01.06.2018 року не проживає в квартирі, не сплачує за спожиті комунальні послуги та відповідно не користується житлом. ОСОБА_3 намагалася до порушення спору в судовому порядку самостійно зняти відповідача з реєстрації, але в Реєстраційній службі Бориспільської міської ради їй пояснили, що існують законом визначені підстави для зняття особи з реєстрації. В зв`язку з тим, що відповідач виїхав з належної позивачу квартири до іншого місця, будує нову сім`ю, має нове житло, ОСОБА_3 вимушена звернутися з даним позовом до суду з метою захисту її права як власника майна.

Ухвалою судді від 19 жовтня 2018 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.16).

Відповідач ОСОБА_4 в листопаді 2018 року звернувся до позивача ОСОБА_3 із зустрічною позовною заявою, в який просив суд: вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.21-24).

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує наступним. Позивач за первісним позовом стверджує, що ОСОБА_4 добровільно виїхав в інше жиле приміщення на постійне місце проживання, після набрання чинності рішення суду щодо визнання квартири її особистою приватною власністю. Дана обставина не відповідає дійсності та вводить суд в оману, адже рішення про задоволення позову ОСОБА_3 про визнання квартири, набутої ними в шлюбі особистою приватною власністю припинило свою дію, про що свідчить ухвала Верховного Суду. Окрім того, ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі лише через ту обставину, що позивач за первісним позовом змінила замки в квартирі, створює йому непереборні перешкоди в проживанні за місцем державної реєстрації місця проживання. Спірна квартира не визнана особистою приватною власністю ОСОБА_3 . Дана справа розглядається в Верховному суді.

Ухвалою суду від 29 листопада 2018 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.46).

26 квітня 2019 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду провадження у цивільній справі зупинене до закінчення касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю (справа 359/7377/16ц), що перебуває на розгляді у Верховному Суді (а.с.71-72).

Ухвалою суду від 20 травня 2021 року поновлено провадження у цивільній справі (а.с.81).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши думку представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер НОМЕР_3 від 24.01.2014 року (а.с.5), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року (справа № 359/7377/16-ц, провадження № 2/359/376/2017) в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ - відмовлено повністю. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю - задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

Постановою Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року - без змін (а.с.7-12).

10 жовтня 2019 року Постановою Верховного Суду, касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2018 року залишено без змін (а.с.76-80).

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Сторонами визнано, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача та сам за вказаною адресою з червня 2018 року не проживає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_7 та донькою ОСОБА_8 проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідача у вище вказаній квартирі не бачила досить давно. ОСОБА_3 їй повідомляла, що її колишній чоловік переїхав від них більше двох років тому. Може з впевненістю сказати, що з літа 2018 року у квартирі проживала лише позивачка та її діти.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що відповідач виїхав з квартири АДРЕСА_2 літом 2018 року і вселився в квартиру напроти. Їй відомо, що дійсно в липні 2018 року ОСОБА_3 міняла замки в квартирі а також, що після постанови Апеляційного суду Київської області ОСОБА_4 добровільно виїхав з квартири.

Свідок ОСОБА_10 , допитаний у судовому засіданні підтвердив, що в липні 2018 року коли вони повернулися до квартири разом із матір`ю та сестрою відповідача вже не було, він добровільно їх залишив. Згодом у них виникли проблеми із замком дверей, що призвело до їх заміни. Проте, ключі від вхідних дверей були у нього, матері, сестри та батька. Відповідач за цей час не мав наміру вселитися у вище вказану квартиру.

Відповідно до вимог ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також відповідно до змісту ч. 2 вказаної статті, обрати способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі припинення правовідношення та припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. А також, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд вважає, що оскільки ОСОБА_4 , який зареєстрований в належній позивачу за первісним позовом квартирі, більше року без поважних причин не проживає в ній - він втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

В зв`язку з цим, позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Проте, в частині вимоги щодо встановлення дати, а саме 01.06.2018 року, з якої відповідач втратив право на користування жилим приміщенням, суд вважає заявлену позовну вимогу необґрунтованою та такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства і не підлягає задоволенню, оскільки судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Таким чином суд не вбачає підстав для визначення точної дати з якої позивач залишив квартиру позивача.

Щодо заявлених ОСОБА_4 зустрічних позовних вимог, суд, відмовляючи у їх задоволенні, виходить з того, що вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та спростовані встановленими в судовому засіданні вищенаведеними обставинами.

Відповідно до ч. 1ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Встановлено, що між власником квартири, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домовленостей на укладання такої угоди досягнуто не було.

При цьому суд звертає увагу, що надані відповідачем ОСОБА_4 витяги з ЄРДР №0002134 від 11.10.2018 та №0001374 від 12.06.2018 та протоколи допиту потерпілого (а.с.26-32), не доводять того факту, що протягом року, що передував зверненню позивача з даним позовом до суду, відповідач вживав будь-які дії, щоб вселитися і проживати за місцем своєї реєстрації в належній квартирі позивача. Зокрема, до звернення позивача до суду з даним позовом, з відповідними вимогами щодо усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням в належному позивачу на праві власності квартири, відповідач також не звертався.

Встановлені в судовому засіданні обставини, на думку суду свідчать про те, що поведінка відповідача ОСОБА_4 є не добросовісною, оскільки відповідач тривалий час, більше року в будинку, що належить позивачу не проживає, і докази того, що позивач створює йому такі перешкоди, відсутні.

Так, відповідно до вимог ч.2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд також враховує, що відповідно до вимог ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, судом не встановлено будь-яких законних підстав для збереження за ОСОБА_4 права користування жилим приміщенням, а отже в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про вселення належить відмовити.

Відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України понесені позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в розмірі 704 гривні 80 коп. (а.с. 1), а понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 39, 60, 61, 88,173, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_2 судовий в розмірі 704,80 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 25 жовтня 2021 року.

Суддя Чирка С.