Справа № 127/4177/18
Провадження № 22-ц/801/2046/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 рокуСправа № 127/4177/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Михайленко А. В., представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 адвоката Шевчук О. В., яка також є представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог що-до предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_2 , позивачів проку-рорів Вінницької обласної прокуратури Кравчука О. Л., Кавун О. І. , Моніч Л.В. , представників позивача Вінницької міської ради Олексюк Т. С., Лірника І. І., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Він-ниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури Сухореброго

Сергія Анатолійовича в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 ,

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спо-

ру, на стороні позивачів Луко - Мелешківської сільської ради Вінницького ра-

йону Вінницької області, на стороні відповідачів

ОСОБА_2 про визнання недійсними державних актів про право власності на зе-

мельні ділянки, витребування земельної ділянки з чужого незаконного воло-

діння,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , його пред-ставника адвоката Шевчук Оксани Вікторівни на рішення Вінницького місь-кого суду Вінницької області від 21 липня 2021 року, ухвалене у приміщенні суду в м. Вінниці за головування судді Бойка В. М., повний текст якого складений 30 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2018 року заступник прокурора Вінницької області Сухоребрий С. А. звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом в ін-тересах держави в особі Вінницької міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання не-дійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, витребу-вання земельної ділянки з чужого незаконного володіння, посилаючись з ураху-ванням уточненої позовної заяви від 06 квітня 2021 року на наступні обстави-ни.

Унаслідок вивчення прокуратурою стану додержання вимог земельного за-конодавства та законності використання земель державної і комунальної влас-ності на території Вінницької області встановлений факт незаконного оформ-лення права приватної власності на землі територіальної громади міста Вінниці. На підставі рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 04 грудня 1996 року ОСОБА_7 19 лютого 1998 року та ОСОБА_5 02 січня 2001 року видані державні акти на право приватної власності на землю. Цим земельним ділянкам були присво-єні кадастрові номери :03:054:0027 площею 0,6985 га, що належала ОСОБА_5 , :03:137:0001 та :03:137:0024 загальною площею 0,2581 га ( 0,1630 га та 0,0951 га ), що належали ОСОБА_7 . Згідно з інформаціями відділів у м. Вінниці від 13 жовтня 2017 року, у Вінницькому районі від 27 жовтня 2017 року та Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області дані земельні ділянки територіально відносилися та відно-сяться до меж м. Вінниці. Аналогічна інформація щодо знаходження земельних ділянок в межах м. Вінниці викладена у листі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 04 січня 2018 року № 0-2-0.6-108/2-18. 10-ю сесією 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради 04 грудня 1996 року будь-які рішення стосовно передачі спірних земельних ділянок, ви-дачі державних актів на них ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не приймалися. З технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок з кадастровими номерами :03:054:0027, :03:137:0001, :03:137:0024 убачається, що вони знахо-дяться в межах прибережної захисної смуги та розташовані навколо водойм.

Таким чином державні акти на право власності на спірні земельні ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 видані без правових на те підстав, без прий-няття рішення органом місцевого самоврядування.

19 липня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотарі-ального округу Скутельник І. А. посвідчені договори купівлі-продажу земель-них ділянок, укладені між продавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та по-купцем ОСОБА_2 . Спірні земельні ділянки, що раніше належали ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , а після купівлі-продажу - ОСОБА_2 об'-єднані останньою в одну земельну ділянку. Як до відчуження, так і за власності на земельну ділянку ОСОБА_2 ця ділянка загальною площею 0,9566 га відноситься до земель водного фонду, які не можуть передаватися у приватну власність. Земельні ділянки з кадастровими номерами 510100000:03:054:0027, :03:137:0001 та :03:137:002 протиправно вибули з кому-нальної власності, у порушення чинного на момент виникнення спірних право-відносин законодавства щодо порядку безоплатного надання земельних ділянок у власність громадян та з порушенням законодавства, що регулює правовий по-рядок використання земель водного фонду. Після об`єднання трьох земельних ділянок нова земельна ділянка площею 0,9566 га кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у м. Вінниці 03 серпня 2017 року зареєстрована у Державному земельному кадастрі, їй присвоєний кадастровий номер :03:054:0029. Протиправний, незаконний перехід спірних земельних ділянок у приватну власність відповідачів, за твердженням прокурора, позбав-ляє територіальну громаду м. Вінниці правомочностей власника землі у тому обсязі, що визначений законом, як землі комунальної власності.

У позовній заяві зазначалося, що спірні земельні ділянки підлягають по-верненню у власність територіальної громади м. Вінниці, інтереси якої пред-ставляє Вінницька міська рада, шляхом їх ( її ) витребування у відповідача ОСОБА_2 , яка набула право власності на вказані земельні ділянки, уклав-ши договори купівлі-продажу з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які не мали права їх відчужувати, оскільки набули право власності на них ( ділянки ) без відповідної правової підстави. Спірні земельні ділянки вибули з володіння власника не з його волі.

Заступник прокурора Вінницької області Сухоребрий С. А. у первісній позовній заяві просив суд визнати недійсними державний акт від 02 січня 2001 року серії ВН № 1001 щодо права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:054:0027 площею 0,6985 га, розташова-ну у АДРЕСА_1 ; державний акт від 19 лютого 1998 року серії ВН № 330 щодо права власності ОСОБА_7 на дві земельні ділянки загальною площею 0,2581 га з кадастровими номерами :03:137:0001, :03:137:0024, розташовані у АДРЕСА_1 ; витребувати земельну ділянку загальною площею 0,9566 га, розташовану у АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :03:054:0029 з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Вінницької міської ради.

У подальшому ухвалою суду від 10 листопада 2020 року на задоволення клопотання прокурора первісна відповідачка ОСОБА_2 замінена на належного відповідача ОСОБА_1 , який на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 01 травня 2020 року № 2514 придбав у власність спірну земельну ділянку. ОСОБА_2 натомість залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів. Ухвалою суду першої інстанції від 22 березня 2021 року до участі у справі у якості відповідачів залучені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 як правонаступники ( спадкоємці ) помер-лої відповідачки ОСОБА_7 .

06 квітня 2021 року перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури Гайворон В. М. в уточненій позовній заяві просив суд визнати не-дійсним державний акт від 02 січня 2001 року серії ВН № 1001 щодо права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:054:0027 прощею 0,6985 га по АДРЕСА_1 -ниці; визнати недійсним державний акт від 19 лютого 1998 року серії ВН № 330 щодо права власності ОСОБА_7 на земельні ділянки з кадастровими но-мерами :03:137:0001 та : 03:137:0024 загальною площею 0,2581 га по АДРЕСА_1 ; витребувати на користь Він-ницької міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:054:0029, площею 0,9566 га, розташовану по АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів на користь дер-жави в особі Вінницької обласної прокуратури сплачений судовий збір.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2021 року позов задоволений, визнані недійсними державні акти від 02 січня 2001 року серії ВН № 1001 щодо права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:054:0027, прощею 0,6985 га по АДРЕСА_1 ; від 19 лютого 1998 року акт серії ВН № 330 щодо права власності ОСОБА_7 на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:137:0001, :03:137:0024, загальною площею 0,2581 га по АДРЕСА_1 ; витребувана з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Вінницької міської ради земельна ділянка з кадастро-вим номером :03:054:0029, площею 0,9566 га по АДРЕСА_1 . З ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 на користь держави в особі Вінницької обласної прокурату-ри пропорційно стягнутий судовий збір у розмірі 5286,00 гривень ( п`ять тисяч двісті вісімдесят шість гривень 00 копійок ), тобто по 1057,20 гривень ( одна тисяча п`ятдесят сім гривень 20 коп. ) з кожного відповідача.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2021 року оскаржується в апеляційному порядку відповідачем ОСОБА_1 , його представником адвокатом Шевчук О. В., які вважають оскаржуване рішення ухваленим за неповного з`ясування, недоведеності обставин, що мають зна-чення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з порушен-ням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріаль-ного права, за висновків, які не відповідають обставинам справи. Наведені по-рушення є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, про що скаржники й просять в апеляційній скарзі.

Особи, які подали апеляційну скаргу, підкреслюють, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, прямо пе-редбачених законом. У цій справі прокурором не дотримано передумов його звернення в суд з метою здійснення представництва інтересів держави. Листом від 16 лютого 2018 року на адресу органу місцевого самоврядування він лише констатував факт власного звернення в суд, без повідомлення Вінницької місь-кої ради про наявність у неї підстав для вчинення самостійних дій для захисту своїх інтересів. Орган місцевого самоврядування мав можливість, здатний са-мостійно захищати власні інтереси шляхом звернення в суд з відповідними ви-могами. Цей позов прокурора у визначеному процесуальним законодавством процедурному порядку мав би бути судом першої інстанції залишений без розгляду.

Відповідач ОСОБА_1 , його представник адвокат Шевчук О. В. підкрес-люють законодавче розмежування віндикаційного та негаторного позовів, які є взаємовиключними ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 552/1029/18 ( пункт 114)), умовою застосування яких є відсутність у позивача з відповідачем договірних відносин. Заявлення прокуро-ром у цій справі віндикаційного позову стосовно земельної ділянки водного фонду за приписами ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння замість приписів статті 391 ЦК України, частини другої статті 152 ЗК України є безпідставним, у таких вимогах, які не спрямовані на усунення пе-решкод у користуванні і розпорядженні цією ділянкою землі, має бути відмов-лено. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 96, 97), від 28 листо-пада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц ( пункти 70, 71 ), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц ( пункти 80, 81 ), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц ( пункт 96 ), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц ( пункти 45, 46 ), скаржники зазначають, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи ос-порюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захи-щені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використа-ний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням норм ЗК України, ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 62, 69)). Як на показову відповідач та його представник посилаються на постанову Верховного Суду від 07 квітня 2021 ро-ку у справі № 127/27178/17, у якій встановлені абсолютно аналогічні обстави-нам цієї справи обставини справи щодо сусідньої земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :03:054:0028.

За позицією скаржників, беручи до уваги заявлені прокурором позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки від кінцевого власника ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 були залучені судом до участі у справі як правонаступники померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 первісної відповідачки ОСОБА_7 безпідставно.

Щодо твердження прокурора в частині віднесення спірної земельної ді-лянки до земель водного фонду, через що вона не могла бути переданою у при-ватну власність, то наведена підстава позову не заслуговує на увагу як така, що документально не підтверджена. Будь-якого рішення органу місцевого самовря-дування щодо віднесення цієї земельної ділянки до земель водного фонду не-має, а віднесення земель до відповідних категорій провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у ко-ристування чи в інших випадках органами, які затверджують проекти землеус-трою, приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоров-чого, історико-культурного та іншого призначення ( органами державної влади, місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень ). Лист Вінницького регіонального управління водних ресурсів Південно-Бузького басейнового управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України від 30 січня 2018 року № 06/125 з інформацією про протікання річки без назви по спірній земельній ділянці не є належним, достатнім доказом віднесення ділянки землі до водного фонду. Частиною першою статті 59 ЗК України в редакції, яка діяла на час перебування земельної ділянки у власності ОСОБА_2 ( 2018 рік ), передбачалася можливість перебування землі водного фонду у дер-жавній, комунальній, приватній власності.

Надані прокурором до справи листи Вінницького регіонального управлін-ня водних ресурсів від 04 та 09 жовтня 2018 року за відповідно №№ 06/555, 06/576 про наявність на спірній земельній ділянці ставка станом на 1996 рік міс-тять суперечливу інформацію, оскільки в них зазначено про снування ставка на земельній ділянці з кадастровим номером :03:054:0028, до якої від-повідачі у цій справі не мали та мають жодного відношення, а ще, що штучно створені водойми на кадастровій карті не показані, а на картографічних матері-алах 1970-1990 років ставки показані як існуючі. Суперечливість наданої інфор-мації свідчить про її необ`єктивність.

Спірним залишається питання перебування земельної ділянки площею 0,9566 га, що складається з об`єднаних трьох земельних ділянок, переданих у свій час у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , у межах міста Вінниці ста-ном на 1996 рік. У матеріалах справи відсутня будь-яка технічна документація щодо встановлення меж земельної ділянки міста, будь-які проекти чи плани зі встановленою межею міста станом на зазначений рік. Постановами Верховної Ради України від 19 червня 2003 року «Про зміну меж міста Вінниця Вінниць-кої області», від 13 травня 2015 року «Про зміну і встановлення меж міста Він-ниця і Вінницького району Вінницької області» межі міста двічі змінювалися за рахунок земель населених пунктів, що межують з обласним центром. Але мате-ріали справи не містять доказів щодо перебування станом на 1996 рік спірних земельних ділянок у межах міста Вінниця.

21 вересня 2021 року до апеляційного суду надійшов відзив першого зас-тупника керівника Вінницької обласної прокуратури Гайворона В. М. на апе-ляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , його представника адвоката Шевчук О. В. У відзиві стверджується про законність, обгрунтованість оскаржуваного рішення суду, безпідставність поданої на нього апеляційної скарги, яка не під-лягає задоволенню. Посилаючись на норми статей 13, 14, 131-1 Конституцій України, частину четверту статті 56 ЦПК України, рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, частину третю статті 23, час-тину першу статті 24 Закону України «Про прокуратуру» позивач зазначає про порушення інтересів держави недотриманням встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження земельними ділянками державної і комунальної власності, бездіяльність Вінницької міської ради, у зв`язку з чим є усі законні підстави для представництва, реагування прокуратури, у тому числі для звернення з позовом до суду в інтересах держави. 16 лютого 2018 року про-куратура Вінницької області повідомила Вінницьку міську раду про намір звер-нутися в суд з відповідним позовом, але жодних дій, які свідчили б про належне реагування, міська рада не вчинила.

Три земельні ділянки з кадастровими номерами :03:054:0027, :03:137:0001, :03:137:0024 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єктів нерухомого майна знаходяться по АДРЕСА_1 , зареєстровані за номерами відповідно 18234304, 20718805, 20719242. Віднесення їх до меж м. Вінниця підтверджується листами інформаційних відділів у Вінницькому районі від 27 жовтня 2017 року, у м. Вінниці від 13 жовтня 2017 року, від 04 січня 2018 року Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

10 сесією 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 04 грудня 1996 року будь-які рішення стосовно пе-редачі ОСОБА_5 , ОСОБА_7 спірних земельних ділянок не приймалися, відповідні питання на вказаній сесії не розглядалися. За інформацією відділу у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій об-ласті від 21 серпня 2017 року № 0-2-0.20-111/105-17 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки на території Луко-Ме-лешківської сільської ради 02 січня 2001 року за № 1001 зареєстрований дер-жавний акт не ОСОБА_5 , а інший, виданий іншій особі на іншу земельну ділянку іншою площею. Аналогічна інформація щодо реєстрації у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки від 19 люто-го 2008 року за № 330 має місце стосовно державного акту ОСОБА_7 .

З технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок з кадастровими номерами :03:054:0027, :03:137: 0001, :03:137:0024 убачається їх розташування в межах прибережної захисної смуги, навколо водойм. Придбавши усі три зе-мельні ділянки шляхом укладення 19 липня 2017 року договорів купівлі-прода-жу, ОСОБА_2 їх об`єднала, виготовила для цього технічну документа-цію із землеустрою, внаслідок чого площа земельної ділянки з кадастровим но-мером :03:054:0029 склала 0,9566 га та зареєстрована у Державному реєстрі 01 вересня 2017 року за № 22134754. 01 травня 2020 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір № 2514 купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким право приватної власності на земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_1 .

Виклавши у відзиві законодавчо визначений порядок набуття громадянами права власності на землю, процедуру, за якою у суб`єктів виникають повнова-ження щодо володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою, прокурор підкреслює, що державні акти на право власності на спірні земельні ділянки відповідачкам ОСОБА_5 та ОСОБА_7 оформлені без відповід-них правових підстав, без прийняття відповідного рішення уповноваженим ор-ганом місцевого самоврядування.

Зазначені спірні земельні ділянки, за твердженням прокурора, відносяться до земель водного фонду, які не можуть передаватися у приватну власність за винятком невеликих земельних ділянок водойм і боліт площею до 5 гектарів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств та селянських фермерських господарств. Вказавши статтю 6 Водного кодексу України 1995 року у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, статті 2, 17, 20, 21 Земельного кодексу України 1990 року у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, позивач підкреслює, що спірні земельні ділянки не могли бути передані у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Луко-Мелешківською сільською радою для ведення особистого селянського господарства, оскільки така дія ( рішення ) ради виходила б за межі допустимої адміністративної дії ( поведінки ). Наголошуючи на протиправному вибутті з комунальної ( державної ) власності з порушенням вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства щодо порядку безоплатного надання земельних ділянок у власність громадян та з порушенням законодав-ства, що регулює правовий порядок використання земель водного фонду, поси-лаючись на роз`яснення абзацу другого пункту другого постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосу-вання судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», проку-рор зазначає про можливість у спорах, пов`язаних з правом власності на земель-ні ділянки, визнавати недійсними як рішення, угоди, на підставі яких видані відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним, самостійним способом поновлення пору-шених прав у судовому порядку. Така ж правова позиція висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постановах від 26 ве-ресня 2012 року у справі № 6-103цс12, від 04 червня 2014 року у справі № 6-46цс14, у справах № 3-34гс12, № 6-14цс13, № 6-152цс14, № 6-319цс15. Земель-на ділянка з кадастровим номером :03:054:0029, що об`єднала у собі три земельні ділянки з кадастровими номерами :03:054:0027, :03:137: 0001, :03:137:0024, які раніше належали ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , а нині ОСОБА_1 , підлягає витребуванню в останнього з його незаконного володіння на користь законного власника Вінницької місь-кої ради.

Стосовно необгрунтованості доводів осіб, які подали апеляційну скаргу, щодо необхідності відмови у задоволенні позову у зв`язку з невірним обранням способу захисту, то позивач зазначає про обов`язок суду застосувати для вирі-шення спору належні приписи юридичних норм. Прокурор вказує, що помилко-вість обгрунтування позову, який слід вирішувати за приписами статті 388 ЦК України, та за наслідками якого спірна земельна ділянка буде повернута її влас-нику, не призвела до неправильного його вирішення.

Окремо прокурор вкотре стверджує про належність спірної земельної ді-лянки до земель водного фонду, щодо яких чинним законодавством встанов-лений особливий правовий режим. Виклавши у відзиві норми статей 2, 4, 20, 21 ( 1990 року ), 59, 84 ЗК України, позивач з посиланням на інформації Вінниць-кого регіонального управління водних ресурсів Південно-Бузького управління водних ресурсів від 30 січня 2018 року № 06/127, від 09 жовтня 2018 року № 06/1576 вказує, що по земельній ділянці з кадастровим номером :03:054:0029 протікає річка без назви, ліва притока р. Південний Буг, через що передача у користування чи власність частини річки законодав-ством не дозволяється. Інформація про знаходження спірних земельних ділянок у межах прибережної захисної смуги міститься у договорах купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачки ОСОБА_7 , ура-ховуючи, що спадкова справа за інформацією Першої вінницької державної но-таріальної контори до майна померлої не заводилася, до участі у справі право-мірно, на думку позивача, залучені її правонаступники, зареєстровані за місцем проживання за життя померлої у АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Таке рішення у цій частині судом ухвалене з урахуванням норм статті 1268 ЦК України, відпо-відно до якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Прокурор просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , його представника адвоката Шевчук О. В., рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Визначеним законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 13 вересня 2021 року правом подати відзив на апеляційну скаргу Вінницька міська рада, відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Луко-Мелешківська сільська рада Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 не скористалися. У судові засідання 13, 20 жовтня 2021 року від-повідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні по-зивача представник Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, на стороні відповідачів - ОСОБА_2 вдруге не з`явил-ися, хоча завчасно, в установленому порядку повідомлялися про місце, день та час розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручен-ня поштових відправлень ( судових повісток ), розписки, додані до матеріалів справи. Керуючись нормами статті 372 ЦПК України, колегія суддів апеляцій-ного суду ухвалила розглянути справу в порядку апеляційного провадження у відсутності тих її учасників, котрі не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_1 та третьої особи, яка не заявляє само-стійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_2 адвоката Шевчук О. В., заперечення на скаргу позивача прокурора Вінницької обласної прокуратури Кравчука О. Л., представника Вінницької міської ради Лірника І. І., який підтримав доводи та позицію прокурора, дослідивши матері-али справи, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_2 адвоката Шевчук О. В. підлягає задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ураховуючи фактичні обставини цієї цивільної справи, перевіривши ос-каржуване рішення суду першої інстанції на предмет законності й обгрунтова-ності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскаржуване рі-шення суду першої інстанції від 21 липня 2021 року не відповідає зазначеним вимогам, воно є помилковим, таким, що підлягає скасуванню з ухваленням но-вого рішення про відмову у задоволенні позову.

Задовольняючи позов заступника прокурора Вінницької обласної прокура-тури, суд першої інстанції зазначив, що між сторонами у справі виник спір що-до правомірності передачі трьох земельних ділянок у власність громадянам, що в свою чергу може зачіпати як економічні інтереси держави, так й інтереси міс-цевої територіальної громади. Наслідком вчинення таких дій може стати пору-шення інтересів держави в особі Вінницької міської ради, яка у відповідності до чинного законодавства України здійснює повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності у межах населеного пункту та зобов`язана кон-тролювати додержання земельного законодавства, використання і охорони зе-мель. Всупереч своєму обов`язку станом на час подання прокурором позову Вінницькою міською радою не вжито жодних заходів, спрямованих на повер-нення громаді міста спірного майна або ж на спростування неправомірності таких дій. Суд прийняв до уваги, що 16 лютого 2018 року прокуратура Він-ницької області повідомила Вінницьку міську раду про намір звернутися до су-ду з даним позовом, однак належного реагування міської ради не сталося, через що суд визнав втручання Вінницької обласної прокуратури у питання, що має місце, з метою відновлення порушених майнових прав міської громади шляхом звернення до суду з відповідним позовом обґрунтованим та необхідним. З по-силанням на норми статті 19 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 6, 17, 22, 23, 31, 50, 63, 65 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на час видачі спірних державних актів), статей 152, 155 чинного ЗК України, роз'-яснення, викладені в абзаці другому пункту другого постанови Пленуму Вер-ховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд першої інстанції дійшов висновку про можливість визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки як документи, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. У спорах, пов'-язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнавати-ся як зазначені рішення, на підставі яких видані відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Суд констатував, що розпоря-дження спірною земельною ділянкою здійснювала і здійснює Вінницька міська рада, а не Луко-Мелешківська сільська рада Вінницького району Вінницької області. Вінницька міська рада жодного рішення з цього приводу не приймала та документів, що посвідчують право власності на спірну земельну ділянку не видавала. Дані обставини сторонами не заперечувалися. Враховуючи вищевик-ладене, Луко-Мелешківська сільська рада, передаючи у приватну власність зе-мельні ділянки площею 0,6985 га ОСОБА_5 та площею 0,2581 га - ОСОБА_7 , перевищила свої повноваження щодо розпорядження землями, розташо-ваними за межами населеного пункту, а саме у місті Вінниці. У такому випадку визнання недійсними виданих державних актів є належним та самостійним спо-собом захисту порушеного права. Посилаючись на висновки Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, ви-кладені у постанові від 13 травня 2020 року у цій справі, суд виклав у рішенні зміст наявних у справі окремих документів та з посиланням на статтю 85 Вод-ного кодексу України визначив спірну земельну ділянку такою, що знаходиться в межах прибережної захисної смуги, розташована навколо водойми та відно-ситься до водного фонду. Зазначивши, що спірні земельні ділянки були переда-ні відповідачкам з порушенням норм чинного законодавства, суд дійшов пере-конання про задоволення позову у повному обсязі.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції під час вирішення спору норм матеріального права, дотримання норм процесуального права, перевірив-ши оскаржуване рішення суду від 21 липня 2021 року на предмет законності й обгрунтованості, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступних висновків з урахуванням встановлених фактичних обставин справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду каса-ційної інстанції, у зв`язку з якими скасоване судове рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Вка-зана правова норма кореспондується і з частиною першою статті 417 ЦПК України, згідно з якою вказівки, шо містяться у постанові суду касаційної інс-танції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 травня 2020 року у цій справі, скасовуючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2018 року, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав на те, що судами попередніх інстанцій у порушення норм процесуального права не враховано, не перевірено тверджень прокурора щодо належності спірних зе-мельних ділянок до земель водного фонду, не оцінені подані сторонами докази, хоча однією з підстав позову було посилання на те, що спірні земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги річки без назви - лівої при-токи річки Південний Буг. Від встановлення цих фактичних обставин справи залежить правильне вирішення спору. Верховний Суд також зазначив, що Ве-лика Палата Верховного Суду уже вказувала на те, що заволодіння громадя-нами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України ( перехід до них права володіння цими землями ) є неможливим. Розта-шування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу ( див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульова-ні у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц ( провадження № 14-71цс18 ), у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц ( провадження № 14-452ц18 ), у пункті 80 постанови від 12 черв-ня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц ( провадження № 14-473цс18 ) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц ( провадження № 14-364цс19 ).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц ( провадження № 14-473цс18 ), зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України тре-ба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позов-ну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негатор-ний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду ( пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц ( провадження № 14-452цс18 ), пункт 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц ( провадження № 14-181цс18 ), а також пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року № 372/1684/14-ц ( провадження № 14/740цс 19 ). Власник земельної ділян-ки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю земельну ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів держав-ної влади чи органів місцевого самоврядування, договори та інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у цій справі зауважив, що у позові міститься посилання на те, що згідно інформації Вінницького ре-гіонального управління водних ресурсів щодо водного об`єкта по АДРЕСА_1 по земельній ділянці з кадастровим номером :03:054:0029 протікає річка без назви, ліва притока річки Південний Буг, та згідно технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж ділянок з кадастровими номерами :03:054:0027, :03:137:0001, :03:137:0024 зазначені земельні ділянки знаходяться в межах прибережної захисної смуги та розташовані навколо во-дойми. Інших доказів щодо визначення статусу спірних земельних ділянок на момент передачі їх ОСОБА_5 та ОСОБА_7 судом не наведено та не проаналізовано.

Окремо Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Каса-ційного цивільного суду вказав, що у разі, якщо суд дійде висновку про обгрун-тованість позову прокурора, він має оцінити дотримання принципів правомір-ного втручання у право мирного володіння спірними земельними ділянками, зокрема легітимну мету такого втручання та пропорційність цій меті повернен-ня земельних ділянок законному володільцеві ( див. пункти 125-128 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц ( провадження № 14-473цс18 ), пункти 125-126 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц ( провадження № 14-364цс19 )).

Виконуючи вказівки та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 травня 2020 року у цій цивільній справі, апеляційний суд зазначає нас-тупне.

Встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 02 січня 2001 року серії ВН № 1001, зареєстрованим у Книзі запи-сів державних актів на право приватної власності на землю за № 1001, виданим ОСОБА_5 на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 04 грудня 1996 року, належала земельна ділянка площею 0,6985 га, розташована на території Луко-Мелешківської сільської ради. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 19 лютого 1998 року серії ВН № 330, виданим ОСОБА_7 на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешівської сільської ра-ди Вінницького району Вінницької області від 04 грудня 1996 року, їй належала земельна ділянка площею 0,2581 га, розташована на території Луко-Мелеш-ківської сільської ради Вінницького району Вінницької області. Усі зазначені земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 19 липня 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 передали у власність ( продали ) ОСОБА_2 належні їм земельні ділянки загальною площею 0,6985 га, кадастровий номер якої 0:03:054:0027, загальною площею 0,0951 га, кадастровий номер якої :03:054:0024, загальною площею 0,1630 га, кадастровий номер якої :01:137:0001. За заявою ОСОБА_2 . Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс» у 2017 році виготовлена технічна документація із землеустрою щодо об`єднання придбаних 19 липня 2017 року земельних ділянок в одну загальною площею 0,9566 га. У результаті кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у м. Вінниці 03 серпня 2017 року ця земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному ка-дастрі, їй присвоєний кадастровий номер :03:054:0029. У подальшо-му на підставі договору купівлі-продажу від 01 травня 2020 року за № 2514, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , спірна земельна ділянка зареєстрована на праві приватної власності за покупцем ОСОБА_1 .

Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмос-ферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах терито-рії України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної ( морсь-кої ) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами пра-ва власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямо-ваність економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 2 Земельного кодексу України в редакції 1990 року ( чинна на час виникнення спірних правовідносин ) передбачалося, що відповідно до цільо-вого призначення всі землі України поділяються на: 1) землі сільськогоспо-дарського призначення; 2) землі населених пунктів ( міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів ); 3) землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, ре-креаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу. Віднесення земель до категорій прова-диться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель.

Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї кате-горії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - ор-ганами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про ство-рення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншо-го призначення.

Луко-Мелешківська сільська рада Вінницького району Вінницької області та Вінницька міська рада не приймали рішення про зміну категорії спірних зе-мельних ділянок, об`єднана земельна ділянка по даний час має цільове призна-чення для ведення особистого селянського господарства. Інших доказів з цього питання в матеріалах справи немає.

Апеляційний суд вважає доречним звернути увагу на те, що Публічна ка-дастрова карта, створення якої передбачено Законом України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр», фактично запрацювала з 01 січня 2013 року, тобто через чималий проміжок часу після того, як відпові-дачі набули у власність спірні земельні ділянки. Інформація Вінницького регіо-нального управління водних ресурсів Південно-Бузького басейнового управлін-ня водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України від 09 жовт-ня 2017 року № 06/1576 відносить спірні земельні ділянки ( земельну ділянку ) до земель водного фонду. Однак, як зазначив Верховний Суд у постанові від 02 березня 2020 року у цій справі, інших доказів щодо визначення статусу спірних земельних ділянок на момент передачі їх ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не наведено, через що й не проаналізовано.

Залишається фактичною та об`єктивною обставина, що 18 вересня 2018 року фахівці Вінницького регіонального управління водних ресурсів здійснюва-ли огляд спірної земельної ділянки і встановили, що на ній побудовані штучні гідротехнічні споруди. Цей факт ніким з учасників справи не заперечується.

Статтею 54 Земельного кодексу України в редакції від 25 грудня 2001 ро-ку, що діяла на час появи інформації про наявність водойми на спірній зе-мельній ділянці, передбачалося, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самовряду-вання можуть безоплатно передаватися у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках мо-жуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

З матеріалів справи убачається, що ставок на земельній ділянці з кадас-тровим номером :03:054:0029 включений до переліку водойм міста Вінниці лише у 2006 році, а до матеріалів інвентаризації водних об`єктів міста у 2014 році, що підтверджується листом Вінницького регіонального управління водних ресурсів від 22 серпня 2017 року.

На виконання припису Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 травня 2020 року, належить зауважити, що за доводами позивача та фактич-ними обставинами справи неможливо оцінити дотримання принципів правомір-ного втручання у право мирного володіння спірними земельними ділянками, зокрема легітимну мету такого втручання, пропорційність цій меті повернення земельних ділянок законному володільцеві.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрун-товують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

У силу частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з нормами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона поси-лається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпо-середньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом ( допустимість доказів ).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функ-цій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін ( позивача, відповідача ). Диференціа-ція процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагаль-ності відображає властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необ-хідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підго-товка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покла-дається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, оби-рають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм май-ном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах сус-пільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжна-родного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійсню-вати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Пер-шого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) у першому реченні першого абзацу закладений принцип мирного володіння май-ном, що має загальний характер; 2) норма, викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його пев-ними критеріями; 3) закріплена норма у другому абзаці визнає право договір-них держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інте-ресах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принци-пу, закладеного першою нормою ( див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння май-ном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунту-валося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Кон-венція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети тако-го втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Пер-шого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами осо-би, яка зазнає втручання у її право власності. Отже, має існувати розумне спів-відношення ( пропорційність ) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не бу-де дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання у її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно ( див. рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року ( Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04 ), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року ( Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07 )).

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі ( особам ). Гарантування державою об`єктив-ності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державно-му реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації ( пункт перший частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з ура-хуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, не лише відповідачів, а й органів державної влади та місцевого самовря-дування.

Перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури Гайворон В. М., звертаючись 06 квітня 2021 року до суду з уточненою позовною заявою в порядку статті 45 ЦПК України в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, просив: визнати державні акти на право власності на земельні ділянки недійсними, витребувати земельні ділянки з незаконного чужого володіння. Об-ґрунтовуючи процесуальні підстави для подання позовної заяви, прокурор за-значав, що оспорюваними державними актами на право власності на земельні ділянки порушено інтереси держави в особі Вінницької міської ради, територі-альної громади міста.

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у цій справі, якою скасовані попередні рішення судів, а справа направлена на новий розгляд, за-значено, що заявлений прокурором позов у цій справі щодо зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба роз-глядати як вимогу, не пов`язану з позбавленням права володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі вимоги слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної зе-мельної ділянки водного фонду.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової під-стави заволоділа ним. Враховуючи вказане правило та положення ста-тей 396, 400 ЦК України, віндикацією визнається передбачений законом речо-во-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно ( титульний володілець ), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника ( титульного володільця ) з метою від-новлення можливості власнику здійснювати увесь комплекс правомочностей. Таким чином метою віндикаційного позову є повернення об`єкта права влас-ності у володіння власника (титульного володільця) від володіючого невлас-ника.

При вирішенні цієї категорії справ судами мають бути встановлені та про-аналізовані такі обставини, які є умовами задоволення віндикаційного позову. По-перше, суб`єктом права на віндикацію є власник майна або особа, яка має право на речове право на майно ( титульний володілець ). Такий підхід розши-рює коло потенційних позивачів за віндикаційним позовом до всіх осіб, які ма-ють речове право на майно, що відповідає положенням статей 396 та 400 ЦК України. При цьому не можна допускати ототожнення поняття «особа, що має речове право на майно» та «титульний володілець», оскільки категорія «титуль-ний володілець» значно ширша за своїм змістом і охоплює, крім «осіб, що ма-ють речове право на майно», ще й інших осіб, що володіють майном на достат-ній правовій підставі, наприклад, договір. По-друге, між відповідачем та пози-вачем мають бути відсутні зобов`язально-правові відносини, порушення яких і стало причиною позбавлення позивача володіння своєю річчю, тобто право на віндикаційний позов надається лише суб`єкту речових правовідносин. По-третє, об`єктом віндикації є виключно речі, визначені індивідуальними ознаками, що збереглися у натурі. По-четверте, згідно зі статтею 387 ЦК України відповіда-чем за віндикаційним позовом є незаконний володілець речі, тобто особа, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа чужим майном. Належ-ний відповідач за віндикаційним позовом має відповідати таким ознакам: а) він має бути володільцем речі, тобто особою, яка набула її у своє повне госпо-дарське панування; б) ця особа повинна бути незаконним володільцем речі, що означає відсутність у неї належних правових підстав для заволодіння чужим майном.

Відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 12 ЦПК України, статті 45 ЦПК України ( у редакції, чинній на дату звернення до суду з позовом ) особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності або інше речове право на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Віндикаційний позов до недобросовісного набувача завжди підлягає задоволенню. Власник має право витребувати свою річ за віндикаційним позовом від добросовісного набу-вача лише у випадках, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України, а саме: а) якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( доб-росовісний набувач ), власник має право витребувати це майно від набувача ли-ше у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі ( окрім випадку, коли майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень ); б) якщо майно було набуте безвідплатно в особи.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України добросовісним набувачем визнається набувач, який не знав і не міг знати, що майно ним придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому в діях набувача не повинно бути й необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач мав засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Слід відзначити, що безпідставним є обмеження тлумачення положень частини першої статті 388 ЦК України через звуження кола потенційних відчужувачів лише продавцями, оскільки йдеться про особу, яка не мала права відчужувати річ, тобто про незаконного відчужувача ( за будь-яким правочином, спрямованим на перехід права власності ).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину має місце лише коли неправомірність, а, отже, і нікчемність правочину встановлена прямим припи-сом закону. У цьому випадку правочин є недійсним уже тому, що визначений як такий у законі. Він неправомірний і не створює правових наслідків, будучи недійсним уже в момент вчинення, оскільки припис закону існує і забороняє такі дії зараз і на майбутнє. Такий правочин є нікчемним і спеціальне визнання його недійсним у судовому порядку не потребується. Разом з тим відповідно до частини другої статті 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Натомість правомір-ність правочину може бути оспорена однією зі сторін або іншою заінтересова-ною особою, а відтак - правочин може бути визнаний судом недійсним з під-став, встановлених законом. Таким чином і в цих випадках презумпція право-мірності може бути спростована лише за наявності припису закону, що забо-роняє такі дії.

З урахуванням наведених вище приписів статті 388 ЦК України, а також того, що віндикаційним позовом є позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна, умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володі-лець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору по-винна існувати в натурі. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для віндикації достатнім є скасування першої підстави вибуття майна з володіння власника. Скасовувати усі правочини за ланцюгом не є ефективним способом захисту.

Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту пору-шеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 ( провадження № 14-144цс18 ). Так задоволення вимоги про витре-бування майна із незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Разом з тим відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 ( провадження № 14-270цс19 ) підтверджується законо-давче розмежування віндикаційного та негаторного позовів. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. Одна з умов застосування як віндика-ційного, так і негаторного позову - відсутність у позивача з відповідачем дого-вірних відносин. В іншому разі захист порушеного права власності здійсню-ється за допомогою зобов`язально-правових способів (пункт 114 постанови).

Встановлено, що прокурор просить суд визнати недійсними державні акти про право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 площею 0,6985 га, з кадастровим номером :03:054:0027; про право власності ОСОБА_7 на земельні ділянки площею 0,2581 га, з кадастровими номерами :03:137: 0001, :03:137:0024 та витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,9566 га, з кадастровим номером :03:054:0029. У справі встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,9566 га, з кадастровим номером :03:054:0029 на підставі нотаріально посвідченого договору купів-лі-продажу від 01 травня 2020 року № 2514.

Доречним є підкреслити, що у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17 зроблений правовий висновок про право кожної сторони самостійно визначати стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача ( пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 ). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронюваного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення ( визнання ) порушених ( оспорюваних ) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скорис-татися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом ( пункт 5.6 постано-ви Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/ 16 ).

Належним та ефективним способом захисту прав власності на землі вод-ного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на дану вимогу не поширюється позовна давність. Крім того, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, який лише посвідчує відповідне право та не має самостійного юридичного значення. За викладеного визнання недійсним державного акта на право власності на землю не є необхідним ( постанова від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц ( пункт 99 )). Така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою водного фонду. Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 ( провадження № 14-317цс19 ).

У цій цивільній справі для відновлення порушеного права власності на землі водного фонду ( за позицією позивача ) прокурор пред`явив вимогу про їх витребування від кінцевого набувача на користь Вінницької міської ради з посиланням як на правову підставу такої вимоги на статтю 387 ЦК України, тобто віндикаційний позов.

Оскільки вимоги прокурора про визнання недійсними державних актів та витребування земельних ділянок не є правомірним та ефективним способом захисту права власника на земельну ділянку, ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції зобов`язаний був відмовити у задоволенні цих вимог з підстав обрання неналежного способу захисту.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інс-танції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , його пред-ставника адвоката Шевчук Оксани Вікторівни задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури Сухореброго Сергія Анатолійовича в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостій-них вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, на стороні відповідачів - ОСОБА_2 , про визнання недійсними державних актів про право приватної власності на земельні ділянки, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський