справа № 278/2643/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Татуйка Є.О. за участю секретаря Петровської Ю.Р., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ТзДВ "Страхова компанія "Гардіан" про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В :

Заявленими вимогами в уточненій редакції позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача шкоду, спричинену дорожньо-транспортною пригодою, пеню, інфляційні та індексацію за несвоєчасну її сплату. Вимоги мотивує тим, що відповідач є страховиком водія - учасника дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула мати позивача. Після пригоди відповідач частково відшкодував шкоду, спричинену такими діями страхувальника. Іншу частину виплачувати відмовляється і позивач вважає такі дії протиправними. З урахуванням уточнених вимог, заявник просив суд стягнути з відповідача 30 тисяч моральної шкоди, 2 834, 25 гривень витрат на лікування, 2 034, 18 гривень пеня, 388,72 гривень три відсотки річних та 420,27 гривень інфляційні втрати, а всього 35 677, 42 гривень.

Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено.

Відповідач заперечував задоволення позову, вважає доводи позивача помилковими, а власні дії такими, які регламентовані законодавством України.

Проаналізував заявлені вимоги та доводи відповідача, а також надані сторонами матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини.

28 вересня 2020 року о 7 годині 30 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "ТОЙОТА" реєстраційний номер " НОМЕР_1 " та рухаючись в АДРЕСА_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , яка виїхала на дорогу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, від яких померла того ж дня в лікарні.

30 грудня 2020 року провадження у кримінальній справі було закрито у зв`язку із відсутність в діях водія ОСОБА_2 ознак складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Даним рішенням, серед іншого, встановлено, що причиною виникнення пригоди є грубе порушення велосипедистом ОСОБА_3 ПДР України.

Позивач є дочкою загиблої, має громадянство України, отримувала код платника податків та зверталась до відповідача із питанням компенсації шкоди спричиненої пригодою.

Автомобіль, керований ОСОБА_2 , був застрахований у відповідача в момент виникнення згадуваної пригоди.

Позивач отримав в якості компенсації виплату страхового відшкодування за спричинену моральну шкоду в розмірі 30 тисяч гривень та 2 975,96 гривень витрат на лікування.

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1188ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У відповідності до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Згідно до вимог ст.ст. 3, 4, 5 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень ст. 27.3 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Суд вважає правильною позицію відповідача, і, виходячи з цього, хибними доводи відповідача з огляду на наступне.

Приймаючи рішення про виплату позивачеві половини від сум, необхідних для компенсації спричиненої шкоди, відповідач виходив з того, що до даних правовідносин слід застосувати положення 36.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та зменшити розмір страхового відшкодування на 50% у зв`язку із заподіянням неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями декількох осіб. Страховик мав на увазі дії водія автомобіля та велосипедиста. Суд вважає таку позицію хибною, оскільки по-перше: винних дій водія автомобіля не встановлено; по-друге - велосипедист не є джерелом підвищеної небезпеки.

Посилання відповідача на застосування ним положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України є безпідставним, оскільки, на переконання суду, даний механізм страховиком застосований бути не може.

За таких обставин, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, які підлягають до повного задоволення.

Так само, на переконання суду, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, трьох відсотків річних та інфляційні втрати за несвоєчасну виплату страхового відшкодування є законними, підтверджуються дослідженими судом матеріалами та не спростовувались відповідачем.

Щодо судових витрат.

Позивач у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору за подачу позовної заяви.

Відтак, підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати за розгляд даної справи, що складаються із судового збору в сумі 908, 00 гривень.

Крім цього, позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, які становлять 13 000, 00 гривень. Матеріали справи містять детальний опис наданих послуг на підставі договору про надання правової допомоги від 2.08.2021 року, квитанції до прибуткового касового ордера №167 та №175 на загальну суму 13 000, 00 гривень.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання про відшкодування суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 12 травня 2021 року у справі №873/79/20).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Враховуючи, обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду, кількість проведених судових засідань, враховуючи позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015), а також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір, подані представником відповідача заперечення, суд дійшов висновку про задоволення заяви представника позивача.

Враховуючи зазначене, суд, на засадах пропорційності, враховуючи наведене вище та відповідно критеріїв статті 143 ЦПК України, зокрема, співмірності і розумності, вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача на користь позивача є співмірним з обсягом наданих послуг та значенням справи для позивача, у зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі та відшкодуванню відповідачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ТОВ "Страхова компанія "Гардіан" (м. Київ, вул. Саксаганського, 96, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) страхове відшкодування у розмірі 35 677 (тридцять п`ять тисяч шістсот сімдесят сім) гривень 42 копійки.

Стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 908, 00 гривень.

Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) гривень.

Повне рішення виготовлене 1 листопада 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Євген Татуйко