01.10.2021 Єдиний унікальний номер 205/355/21
провадження № 2/205/967/21
01 жовтня 2021 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді - Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання - Артьомова К.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,
Позивач 19 січня 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстровані колишня дружина позивача ОСОБА_2 та її син від попереднього шлюбу ОСОБА_3 . Останнім часом проживання разом з ОСОБА_2 стало нестерпним, вона часто влаштовує сварки та бійки, псує майно, принижує позивача, не сплачує комунальні послуги. ОСОБА_4 в квартирі не проживає понад один рік, його особистих речей в квартирі немає.
Ухвалою від 25 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 01 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Відзиву, заяв про розгляд справи за їх відсутністю або інформації про поважність причин неподання відзиву не надали.
На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідачів.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Несмашною Н.Ю. за реєстровим № 2-29, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 29 грудня 2010 року (а.с. 4, 5).
У вищезазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).
Відповідач ОСОБА_3 у квартирі не проживає понад один рік, що підтверджується актом від 11.01.2021 року (а.с. 7).
Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
За змістом ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно ч. 3 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що реєстрація ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 порушує права позивача, як його власника, відповідач за зазначеною адресою не проживає понад один рік, а, отже, є достатні підстави для визнання його таким, що втратив право користування зазначеною квартирою, що є підставою для зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
Разом з тим, суд не вбачає наявності підстав для задоволення позову в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняття її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою з огляду на наступне.
Позивач у своєму позові як на підставу для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою посилається на ст. 116 ЖК УРСР, яка не регулює вказані правовідносини, а регулює виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. При цьому, позивачем вимоги про виселення ОСОБА_2 не заявлялись.
Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Всупереч зазначеного, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 понад один рік у квартирі АДРЕСА_1 згідно вимог ст. 405 ЦК України. Сам позивач не заперечує факт проживання ОСОБА_2 у вказаній квартирі.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим спільне проживання з ним в одній квартирі, позивачем не заперечується факт проживання ОСОБА_2 у вищевказаній квартирі, тому підстави для застосування ст. 405 ЦК України відсутні, тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з чим з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15-16, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 151, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 4-5, 12-13, 81, 141, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 280, 282-284, 289, 354 ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).
В іншій частині позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2021 року.
Суддя Н.В. Басова