Єдиний унікальний номер 243/5809/21
Номер провадження 22-ц/804/2665/21

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Корчистої О.І., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Гуляєва М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 243/5809/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2021 року (суддя Воронков А.В., повний текст рішення складений 11 серпня 2021 року),

в с т а н о в и в :

07 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 29 травня 2018 року він звернувся до прокурора Краматорської місцевої прокуратури Василенка О.В. із заявою-повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та про притягнення до кримінальної відповідальності генерального директора ТОВ «Украгропромстрой» ОСОБА_2 за розтрату. Прокурор Краматорської місцевої прокуратури Василенко О.В. не пізніше 24 годин після подання заяви-повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вніс, розслідування обставин, викладених у заяві, не розпочав, Витяг з Єдиного реєстру досудового розслідування заявнику ОСОБА_1 не надав, чим порушив присягу прокурора в частині прийнятого на себе зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку, захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави. З метою невиконання ухвали Краматорського міського суду від 05 червня 2018 року №1-кс/234/2896/18 прокурор звернувся до суду з клопотанням про роз`яснення змісту вказаного судового рішення, що також затягло початок досудового розслідування. З 29 травня 2018 року по 01 січня 2021 року прокурор як процесуальний керівник не вчинив жодних ефективних дій, направлених на забезпечення швидкого та повного розслідування кримінального провадження № 0002670 від 06 грудня 2014 року. Вважає, що Держава Україна за представництвом прокуратури Донецької області гарантоване статтею 40 Конституції України, а саме: що його звернення до державного органу буде розглянуте, що йому буде надано обґрунтовану відповідь у встановлений статтею 214 Кримінального процесуального кодексу України строк, а також, тими ж діяннями Держава Україна порушила його право, гарантоване статтею 3 Конституції України, статтями 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на ефективний засіб юридичного, правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Спричинена йому, ОСОБА_1 , бездіяльністю відповідача моральна шкода полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він як фізична особа зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття, які змінюються одне одним: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю та гніву. Спричинену відповідачем йому моральну шкоду він оцінює у розмірі 216000 грн., яку він визначив на підставі методики професора ОСОБА_3 , яку вважає такою, що спроможна обґрунтувати грошовий еквівалент його душевних, моральних страждань. Посилаючись на статті 55, 56 Конституції України, просить суд стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в сумі 216000 гривень; визначити порядок виконання прийнятого судового рішення та вжити заходів для забезпечення його виконання; постановити окрему ухвалу про виявлені при вирішенні спору порушення законодавства та недоліки в діяльності прокуратури Донецької області та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції справу розглянуто в порядку спрощеного провадження, в той час як справа є складна за обставинами, що підлягають доказуванню, та у зв`язку з тим, що спір стосується прав людини та основоположних свобод. Розгляд цієї справи був недоцільним у спрощеному провадженні, про що свідчать допущені судом порушення норм процесуального та матеріального права та мав місце факт відмови судом першої інстанції позивачу в правосудді. Порушення судом вимог пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України призвело до порушення права позивача на справедливий судовий розгляд при вирішенні спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Окрім встановлених судом фактів відповідач у відзиві на позовну заяву визнав факти, на які посилався позивач, але ці факти залишились поза увагою суду. Факт негативних емоцій позивача від порушення відповідачем у справі його прав людини та основоположних свобод судом першої інстанції встановлено, проте оцінка такого факту судом першої інстанції дана хибна внаслідок порушення норм матеріального права шляхом незастосування до спірних правовідносин норми частини 1 статті 23 Цивільного процесуального кодексу України, яка підлягала застосуванню. Факт задоволення слідчим суддею скарги позивача на неправомірні дії прокурора свідчить про факт порушення прокурором прав позивача та про факт неправомірної поведінки прокурора. Суд першої інстанції поставив позивачу вимогу надати належні докази неправомірної бездіяльності відповідача, в той час як позивач в позовній заяві зазначив норми права, що буди порушені відповідачем, але не наділений повноваженнями застосовувати норми права та надавати документи правозастосовного характеру. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, при цьому в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу в задоволенні вимоги про постановлення окремої ухвали про виявлені порушення законодавства та недоліки в діяльності прокуратури Донецької області, оскільки недоліки в діяльності прокуратури наявні.

Відповідачами відзив на апеляційну скаргу не надано.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача Прокуратури Донецької області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 29 травня 2018 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_4 , звернувся із заявою-повідомленням до прокурора Краматорської міської прокуратури щодо притягнення до кримінальної відповідальності генерального директора ТОВ «Украгропромстрой» ОСОБА_2 за розтрату в серпні 2011 року в сумі 72996,54 гривень (а.с.8).

Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду від 05 червня 2018 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокуратури Донецької області; зобов`язано відповідальних посадових осіб прокуратури Донецької області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 . Досудове розслідування кримінального провадження № 0002670 до теперішнього часу триває.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. На підтвердження того, що внаслідок бездіяльності посадової особи органів прокуратури, яка встановлена судовими рішеннями, позивачеві завдано моральної шкоди, належних та допустимих доказів позивачем не надано. Сам факт невнесення посадовими особами прокуратури відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та тривалістю строків досудового розслідування не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача. Тобто, позивач повинен надати докази, як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Проте, належних та допустимих доказів того, що судовим рішенням встановлена вина відповідача та його бездіяльність визнана неправомірною позивачем не надано, тобто вину відповідача в спричиненні моральної шкоди позивачеві не доведено, підстави для задоволення позову за вимогами статті 1176 ЦК України відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин 1,2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Як вбачається з ухвали слідчого судді Краматорського міського суду від 05 червня 2018 року (справа №234/7957/18, провадження №1-кс/234/2896/18) задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Краматорської місцевої прокуратури, що полягає у невнесенні відповідних відомостей до ЄРДР; зобов`язано прокурора Краматорської місцевої прокуратури внести відповідні відомості за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінальних правопорушень до ЄРДР у строки і в порядку, визначені ст. 214 КПК України.

Висновків щодо незаконності рішень, дій або бездіяльності прокурора Краматорської місцевої прокуратури у зв`язку із невнесенням відповідних відомостей до ЄРДР, вказане вище судове рішення не містить. Будь-яких інших доказів щодо наявності вини у діях службових осіб Краматорської місцевої прокуратури матеріли справи не містять та позивачем не надано.

Апеляційний суд зазначає, що сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання у зв`язку з цим моральної шкоди позивачеві, оскільки права та інтереси позивача були поновлені шляхом постановлення вказаної вище ухвали суду.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі № 766/16243/19.

У вказаному висновку колегія робить висновок про те, що сам факт зобов`язання судом посадових осіб відповідача внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій слідчого чи прокуратури та завдання моральної шкоди позивачам, враховуючи, що їх права та інтереси були поновлені, що узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Незгода позивачів з прийнятими посадовими особами відповідачів рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їм моральної шкоди.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, наведені позивачем обставини про невнесення відповідачем відомостей про вчинене кримінальне правопорушення не становлять, визначених статтями 1167, 1176 ЦК України обставин, за якими закон пов`язує наявність правових підстав для відшкодування заподіяної шкоди.

Позивачем не надано жодного обґрунтування з посиланням на докази, в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, та який причинно-наслідковий між невнесенням прокурором Краматорської місцевої прокуратури відповідних відомостей до ЄРДР за заявою позивача та завданою йому моральною шкодою.

Таким чином, фактично позивач отримав справедливу сатисфакцію та реалізував свої права, визначені статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки за його скаргою, суд в межах провадження у справі №234/7957/18, (провадження №1-кс/234/2896/18) відновив його порушене право та зобов`язав орган державної влади виконати визначений законодавством обов`язок.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди, оскільки позивач не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок незаконної бездіяльності прокурора, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та фактично зводяться до незгоди з правовим висновком, який зробив суд першої інстанції на підставі фактично встановлених в судовому засіданні обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив факту порушення прав позивача не заслуговують на увагу, оскільки статтею 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 45 Закону України «Про прокуратуру» рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу можуть бути оскаржені виключно в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Якщо за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу встановлено факти порушення прокурором прав осіб або вимог закону, таке рішення може бути підставою для дисциплінарного провадження. Відповідно до частини 2 статті 45 вказаного закону звернутись до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій статті 303 КПК України, серед яких в пункті 1 зазначено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Закони України не передбачають право особи звертатися з окремим позовом до прокурора про визнання протиправними його рішень, дій чи бездіяльності, вчинених як учасником судового процесу у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування.

Тобто, під час досудового розслідування прокурор виконує процесуальні функції, для оскарження його рішень, дій чи бездіяльності визначений спеціальний порядок, чим скористався позивач, звертаючись з відповідною скаргою в порядку КПК України.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, сам факт встановлення судом протиправності бездіяльності посадової особи органу прокуратури не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені, при цьому навіть до постановлення судом апеляційної інстанції остаточного рішення за скаргою. Лише незгода позивача з бездіяльністю працівника прокуратури, яка була ним оскаржена в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Згідно правової позиції Верховного Суду висловленої у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме незастосування статті 23 ЦК України апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки стаття 23 ЦК України є загальною нормою, яка визначає право кожного на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Проте право на відшкодування виникає у разі завдання особі шкоди та при наявності підстав для її відшкодування.

В пункті 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 2005 року №4 Пленум Верховного Суду України зазначив, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, відмовив позивачу у праві на справедливий судовий розгляд відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 55 Конституції України, також не впливають на правильність оскаржуваного рішення, оскільки відмова позивачу у задоволенні його позовних вимог не свідчить про позбавлення позивача доступу до правосуддя.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу в задоволенні вимоги про постановлення окремої ухвали про виявлені порушення законодавства та недоліки в діяльності прокуратури Донецької області, оскільки недоліки в діяльності прокуратури наявні.

Статтею 385 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Згідно частини 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу та реагування на виявлені під час судового розгляду порушення законності, постановлення окремої ухвали спрямовано на усунення причини та умови, що цьому сприяли.

Тобто, правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Аналіз положень наведеної статті ЦПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду.

Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду. При цьому скасування судового рішення не є безумовною підставою для постановлення окремої ухвали.

За наслідками апеляційного розгляду цієї справи колегія суддів апеляційного суду не вбачає передбачених статтею 262 ЦПК України підстав для постановлення окремої ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine) від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати за подання апеляційної скарги необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.І. Корчиста

Л.П. Никифоряк