ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5486/21 Справа № 209/2138/20 Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про вселення та встановлення житлового сервітуту та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про спонукання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2020 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про вселення та встановлення житлового сервітуту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовані тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 30 вересня 2006 року по 06 листопада 2012 року. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В жовтні 2018 року відповідач виїхав на постійне місце проживання до м. Одеси, де мешкає із новою родиною. Після переїзду відповідача, позивачка почала за його згодою проживати разом з дитиною в спірній квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . Вищезазначена квартира належить на праві власності відповідачу, в квартирі зареєстрована дитина. 26 травня 2020 року відповідач через погіршення відносин із позивачкою скориставшись, що її та дитини не було вдома замінив замки на вхідних дверях квартири не впустивши її із дитиною до житла. Іншого житла в позивачки немає, відповідач чинить їй та дитині перешкоди в проживанні. Позивачка звернулася до поліції та до служби у справах дітей, але це ніяких результатів не принесло, в зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до суду.

Враховуючи викладене, позивачка просила вселити малолітнього ОСОБА_4 із законним представником матір`ю ОСОБА_3 у спірну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні квартирою малолітньому ОСОБА_4 із законним представником матір`ю ОСОБА_3 .. Встановити сервітут, надавши право користування кімнатою площею 17,0 кв. м. в квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , малолітньому ОСОБА_4 із законним представником матір`ю ОСОБА_3 ..

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про спонукання до вчинення дій.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що оскільки вони із ОСОБА_3 припинили шлюбні відносини з 2011 року, дитина проживала разом із матір`ю за іншою адресою. Дійсно він дозволив проживати колишній дружині разом із дитиною в спірній квартирі з листопада 2018 року, оскільки проживав в м. Одеса. Дозвіл на проживання він надав як власник квартири. Оскільки ОСОБА_3 не є членом його сім`ї, то норми Житлового Кодексу та ст. 405 ЦК України на думку ОСОБА_1 на їх правовідносини щодо спірної квартири не розповсюджуються.

Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просив зобов`язати ОСОБА_3 зняти дитину з реєстрації в спірній квартирі та зареєструвати його за місцем реєстрації матері.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , задоволено та вселено малолітнього ОСОБА_4 із законним представником матір`ю ОСОБА_3 у квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні квартирою малолітньому ОСОБА_4 із законним представником матір`ю ОСОБА_3 .. Встановлено сервітут, надавши право користування кімнатою площею 17,0 кв. м. в квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , малолітньому ОСОБА_4 із законним представником матір`ю ОСОБА_3 .. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 протиправно позбавив дитину разом з матір`ю користування квартирою, оскільки остання є єдиним місцем проживання дитини та її матері. Приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, суд вважав, що вселення останнього разом із матір`ю в спірну квартиру буде відповідати в першу чергу інтересам дитини про які в тому числі повинен піклуватися і ОСОБА_1 як батько дитини. Встановлюючи сервітут на спірну квартиру, суд виходив з технічної характеристики спірної квартири, того, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі, та можливості виділити кімнату площею 17,0 кв. м.. При цьому, суд не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 , що колишня дружина не є членом його сім`ї, оскільки в даному випадку в першу чергу вирішується питання проживання дитини, яка не втратила цього статусу - члена сім`ї батька. Так як, зустрічні позовні вимоги є похідними від первісних, суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка не є членом сім`ї відповідача, а тому право дитини проживати в квартирі батька не встановлює автоматично для матері дитини ті ж самі права. Крім того, апелянт вказує, що за відсутності рішення про визначення місця проживання дитини та відсутності рішення про позбавлення батька батьківських прав, - вимога позивачки, яка не є членом родини відповідача про її вселення та встановлення для неї житлового сервітуту є незаконною.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006 року по 06 листопада 2012 року, від якого мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та малолітній син ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї.

ОСОБА_3 зареєстрованого місця проживання немає, що підтверджується копією паспорту, іншого житла у власності немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_3 не працює, що підтверджується наказом про звільнення та довідками з центру зайнятості.

Встановлено та не заперечується ОСОБА_1 , що він з жовтня 2018 року не проживає в спірній квартирі, а проживає в м. Одеса з новою родиною.

З жовтня 2018 року по 26 травня 2020 року в спірній квартирі з дозволу ОСОБА_1 проживали ОСОБА_3 та їх малолітній син ОСОБА_4 ..

26 травня 2020 року ОСОБА_1 змінив вхідні замки до квартири та не впускає ОСОБА_3 разом із дитиною в неї, таким чином чинить перешкоди в проживанні останнім, що підтверджується довідкою за матеріалом ЄО №6058 від 26 травня 2020 року, та не заперечується самим ОСОБА_1 та зазначено в його зустрічному позові.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

З аналізу зазначених норм та з урахування практики Європейського суду з прав людини слідує, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Встановивши вказані обставини справи та керуючись зазначеними нормами права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_3 , так як батько протиправно позбавив дитину разом з матір`ю користування квартирою, тоді як вона є їх єдиним місцем проживання.

При цьому, задовольняючи вимоги позивачки за первісним позовом ОСОБА_3 щодо встановлення сервітуту на спірну квартиру, суд врахувавши технічну характеристику спірної квартири, та те, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виділу позивачці та спільній дитині сторін кімнату площею 17,0 кв. м.. Суд, в даному випадку, вирішив питання проживання дитини, яка не втратила статусу члена сім`ї батька.

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачка не є членом сім`ї відповідача, а тому право дитини проживати в квартирі батька не встановлює автоматично для матері дитини ті ж самі права, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Твердження апелянта про те, що за відсутності рішення про визначення місця проживання дитини та відсутності рішення про позбавлення батька батьківських прав, вимога позивачки, яка не є членом родини відповідача про її вселення та встановлення для неї житлового сервітуту є незаконною, - колегія суддів вважає необґрунтованими, так як при вирішення питання про задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції діяв лише в інтересах дитини, яка не втратила статусу члена сім`ї батька.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісних позовних вимог.

Законність рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 колегією суддів не перевіряється, так як не є предметом апеляційного оскарження.

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко