ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2456/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"02" листопада 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Коренюк А.М.
при секретарі Сердюковій Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди (збитків) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди) та відшкодування моральної шкоди, суд -
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди (збитків) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди) та відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що їй згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобуна праві власноситі належить автомобіль «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1 . Даний автомобіль вона надала відповідачу як родичу у тривале користування для здійснення ним підприємницької діяльності. З 23 червня 2015 року вона неодноразово зверталась до відповідача з листами про повернення автомобіля, однак він ухилявся від здійснення таких дій. Протиправне, свідоме та навмисне нехтування відповідачем зобов`язання про повернення автомобіля мало тривалий протиправний характер, оскільки незважаючи на рішення суду від 25.12.2015 року про відмову у задоволенні його позову до неї про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 25.02.2016 року, відповідач відмовився повернути їй автомобіль, переховує його та використовує у підприємницькій діяльності, тим самим протиправно позбавивши її права власності на належний їй автомобіль. Таке вказувало на те, що вона втратила право доступу до автомобіля, включаючи право використання ним і розпорядження на власний розсуд тривалий час. Однією із її позовних вимог до відповідача була вимога про зобов`язання відповідача повернути автомобіль та припинити право відповідача на керування цим автомобілем шляхом вилучення свідоцтва про його реєстрацію. Водночас в ході розгляду справи автомобіль разом із свідоцтсвою про його реєстрації 06.06.2017 року слідчим СВ Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області було повернуто їй, що підтверджується її розпискою. У зв`язку із чим вона заявою від 17.11.2020 року відмовилась від часнити вимог. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2020 року її позов до ОСОБА_2 в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та припинення права керування транспортним засобом шляхом вилучення свідоцтва про його реєстрацію закрито. В решті вимог продовжено судовий розгляд. Також нею заявлено вимогу про стягнення з відповідача відшкодування майнової шкоди (збитків) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди) та відшкодування понесеної моральної шкоди. Так, за договором оренди від 02.06.2015 року вона могла одержати доходи у вигляді щомісячної орендної плати у розмірі 45 000 грн., на які вона реально розраховувала у разі повернення відповідачем транспортного засобу. У зв`язку із чим за період з 02.06.2015 року (з дати укладення договору оренди) по 06.06.2017 року (дата поверення автомобіля) за 23 місяці нею нарахована майнова шкода (збитки) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди): 45 000 грн. х 23 = 1 035 000 грн. 00 коп., які просить стягнути з відповідача на її користь згідно ст. ст.22, 623, 1166 ЦК України. Зважаючи на протиправність дій відповідача, їх тривалість, розмір майнової шкоди, яка завдана такими протиправними діями, розмір моральної шкоди нею визначений у розмірі 100 000 грн., які також просить стягнути з відповідача на її користь.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 16.11.2020 року (а.с. 162), позовні вимоги підтримала у редакції заяви про збільшення пошовних вимог від 25.02.2021 року (а.с. 157 - 160) та просила їх задовльнати: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 035 0000 грн. 00 коп. - майнової шкоди (збитки) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди) за період з 02.06.2015 року (з дати укладення договору оренди) по 06.06.2017 року (дата поверення автомобіля) за 23 місяці): 45 000 грн. х 23 = 1 035 000 грн. 00 коп., а також 100 000 грн. - моральної шкоди, а всього - 1 135 000 грн. 00 коп.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду)
Відзив на позов відповідаче не наданий.
Судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, повторність неявки відповідача, який належним чиеном повідомлений про час та місце розгляду справи, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити рішення за відсутності відповідача.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.
Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням (а.с. 207).
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Судом встановлено, що сторони перебували у договірних/зобов`язальних правовідносинах.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Позивачці згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобувід 18.10.2011 року на праві власноситі належить автомобіль «Мерседес Бенс» (вантажний фургон), державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 16).
Відповідно до особливих відміток свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобувід 18.10.2011 року зазначено про те, що правом користування має ОСОБА_2 (а.с. 16) (відповідач).
Позивач зазначає, що перебувала з відповідачем у родинних відносинах.
Даний автомобіль вона надала відповідачу за усною домовленістю у тривале без визначення терміну користування для здійснення ним підприємницької діяльності.
З 23 червня 2015 року позивачка неодноразово зверталась до відповідача з листами про поверення автомобіля, однак він ухилявся від здійснення таких дій.
Так, 26 червня 2015 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про повернення їй у строк до 01.07.2015 року автомобіля (а.с. 17).
Зазначену вимогу відповідач отримав 06 липня 2015 року (а.с. 18), що ним визнається й підтверджується відповіддю відповідача на звернення позивача про поверення автомобіля (а.с. 18).
Протиправне невиконання відповідачем зобов`язання по поверненню власнику автомобіля мало тривалий характер, оскільки незважаючи на рішення Фрунзінського районного суду Одеської області від 25.12.2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та визнання права власності на автомобіль, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.02.2016 року (а.с. 27 - 29, 30 - 33), свідчить про незаконне утримавання відповідачем майна й протиправне позбавлення позивачки права власності на належний їй автомобіль.
Відпровідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто з 06 липня 2015 року позивачка з винних дій відповідача втратила право доступу до автомобіля, включаючи право його використання і розпорядження на власний розсуд тривалий час.
Однією із позовних вимог позивачки до відповідача по цій справі була вимога про зобов`язання відповідача повернути належний їй автомобіль та припинити право відповідача на керування цим автомобілем шляхом вилучення свідоцтва про його реєстрацію.
Водночас в ході розгляду справи автомобіль рахом із свідоцтвом про його реєстрацію слідчим СВ Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області 06.06.2017 року було повернуто позивачці, що підтверджується розпискою.
У зв`язку із чим позивачка заявою від 17.11.2020 року відмовилась від часнити позовних вимог.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та припинення права керування транспортним засобом шляхом вилучення свідоцтва про його реєстрацію закрито. В решті вимог продовжено судовий розгляд (а.с. 143).
02 червня 2015 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір оренди транспортного засобу «Мерседес Бенс» (вантажний фургон), державний номерний знак НОМЕР_1 , з викупом, із визначеною щомісячною орендною платою ОСОБА_1 за користування ОСОБА_4 автомобілем в сумі 45 000 грн. 00 коп. (а.с. 34 - 35), тобто до повідомлення позивачкою відповідача про повернення автомобіля.
Відтак за договором оренди від 02.06.2015 року позивачка могла одержати доходи у вигляді щомісячної орендної плати у розмірі 45 000 грн., на які вона реально розраховувала у разі повернення відповідачем транспортного засобу.
Зважаючи на дату отримання відповідачем вимоги позивачки про поверення автомобіля у строк до 01.07.2015 року, а саме 06.07.2015 року, саме з цієї дати суд розраховує період майнової шкоди (збитків) у вигляді неотриманого позивачем доходу (упущена вигода) за період з 06.07.2015 року по 02.06.2017 року (завешення дії договору оренди транспортного засобу з викупом, укладеним ФОП ОСОБА_1 з ОСОБА_4 від 02.06.2015 року по 02.06.2017 року) за 23 місяці): 45 000 грн. х 23 = 1 035 000 грн. 00 коп., а не з 02.06.2015 року (з дати укладення договору оренди) по 06.06.2017 року (дата повернення автомобіля), як зазначає позивачка.
Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

На час розгляду справи автомобіль разом із свідоцтвом про його реєстрацію 06.06.2017 року слідчим СВ Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області було повернуто позивачу, що підтверджується розпискою (а.с. 141), тобто з 06.06.2017 року автомобіль повернутий у володіння позивачки, що нею визнається.

Відповідно до статті 22 ЦКУкраїни, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

За таких правових підстав та встановлених правовідносин з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1 035 000 грн. 00 коп. майнової шкоди (збитки) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди) за період з 06.07.2015 року (дати отримання відповідачем повідомлення позивача про поверення автомобіля) по 02.06.2017 року (завешення дії договору оренди транспортного засобу з викупом, укладеним ФОП ОСОБА_1 з ОСОБА_4 від 02.06.2015 року по 02.06.2017 року) за 23 місяці): 45 000 грн. х 23 = 1 035 000 грн. 00 коп.

З - поміж іншого, не всі вимоги позивача є вцілому обгрунтованими та доведеними.

Вирішуючи спір в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, які завдали моральної шкоди позивачу внаслідок дій, що вплинули на майнові права позивача, вважає за необхідне задовольнити позов у цій частині також частково, й оцінює таку шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Так, як встановлено судом, у результаті протиправного невиконання відповідачем зобов`язання по поверненню належного прозивачу автомобіля, позивачка була позбавленя права володіти, розпоряджатися, користуватися майном (автомобілем), внаслідок чого вона як сторона договору не змогла виконати умови договору оренди, що призвело до звернення особи до суду із вимогою про зобов`язання позивачки виконати умови договору оренди автомобіля, що підтверджується рішенням суду.

Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачка вимушена була звертатися до правоохоронних органів та суду, натомість відповідач не бажав повертати автомобіль, а вона понесла матеріальні збитки (упущену вигоду).

Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. 00 коп., проте суд, зважаючи на співмірність визначеної суми моральної шкоди до такої шкоди, визначає її у 5 000 грн.

Суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що позивач у результаті протиправного невиконання відповідачем зобов`язання по поверненню належного прозивачу автомобіля, вона була позбавленя права володіти, розпоряджатися, користуватися майном (автомобілем), внаслідок чого як сторона договору не змогла виконати умови договору оренди автомобіля, що призвело до звернення особи до суду із вимогою про зобов`язання позивачку виконати умови договору, та внаслідок неправомірних дій відповідача позивачка вимушена була звертатися до правоохоронних органів та суду з приводу незаконного утримування відповідачем належного їй майна, натомість відповідач не бажав повертати автомобіль, а вона понесла матеріальні збитки (упущену вигоду).

Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачкою, що виявилася у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України), та оцінює її з урахуванням принцину розумності та пропорційності у розмірі 5 000 грн. 00 коп. та вважає, що така сума здатна відновити моральний стан позивачки, а заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн. 00 коп. позивачкою необгрутновано завищена та не знайшла підтвердження належними доказами в ході розгляду справи.

Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Також при вирішенні цього спору суд враховує керівні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладлені у пункті 9 постанови від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можловості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 11 350 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимогй частки майнової та немайної відповідальності.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 22, 23, 623, 1166 ЦК України, Постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України, від 27 березня 1992 року (з відповідними змінами) "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", Постанови від 31.03.1995 року Пленуму Верховного Суду України, із змінами внесеними Постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди (збитків) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди) та відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_3 , 1 035 000 грн. 00 коп. - майнової шкоди (збитків) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди) та 5 000 грн. - моральної шкоди, 11 350 грн. 00 коп. - судового збору, а всього - 1 051 000 (один мільйон п`ятдесят одна) грн. 00 (нуль) коп.

У решті вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанці.

СУДДЯ: