Провадження № 2/761/2569/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.

за участю секретаря Горбань К.О.,

представника відповідача Демчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» про визнання недійсною угоди про нерозголошення комерційної таємниці та конфіденційної інформації, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ТОВ «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» (далі по тексту - відповідач) про визнання недійсною угоди про нерозголошення комерційної таємниці та конфіденційної інформації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 12.06.2019 року працівник - ОСОБА_1 був допущений до роботи роботодавцем ТОВ «AIM PIEЛТІ КИЇВ» та йому було доручено виконання роботи молодшого менеджера з продажів.

Основним видом діяльності ТОВ «AIM РІЕЛТІ КИЇВ» є купівля та продаж власного нерухомого майна, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту, рекламні агентства, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Безпосередньо позивачу доручали роботу з показу клієнтам пропонованих Відповідачем - TOB «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» до продажу об`єктів нерухомості, спілкування з клієнтами з питань продажу оглянутих приміщень, передачі складених роботодавцем документів, тощо.

Офіційно трудові відносини між роботодавцем - ТОВ «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» та працівником - ОСОБА_1 не були оформлені, що було пояснено необхідністю проходження навчання та випробувального терміну. Оплата праці здійснювалась в готівковій формі. Факт виплати заробітної плати підтверджується перепискою між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (засновником ТОВ «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ») у Вайбер про сплату заробітної плати.

10 січня 2020 року між ТОВ «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» та ОСОБА_1 була укладена угода про нерозголошення комерційної таємниці та конфіденційної інформації. За змістом вказаної угоди Консультант - ОСОБА_1 надає підприємству - ТОВ «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» консультаційні послуги у сфері ріелторської діяльності та в зв`язку з цим отримує доступ до комерційної таємниці та конфіденційної інформації підприємства - ТОВ «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» (п. 1.1. Угоди).

Перелік інформації з обмеженим доступом сторони викладений в Додатку №1 до Угоди і цей перелік фактично передбачає надання позивачу і віднесення до обмеженої всієї інформації щодо діяльності підприємства, зокрема: щодо організації управлінських процесів, стратегій розвитку, маркетингу та виробництва, фінансів та бухгалтерії, контрагентів, персоналу тощо.

За порушення зобов`язань, визначених угодою, позивач, як консультант мав сплатити збитки, упущену вигоду та штраф у розмірі 250000,00 грн., що еквівалентно 10000,00 доларам США (п. 3.2.11 Угоди).

Сторони погодились, що спори, у зв`язку із вказаною угодою передаються на розгляд третейському судді - Кидалову І.М.

Позивач вважав, що не зважаючи на відсутність прямої вказівки на те, що угода укладена з працівником, її зміст свідчить про те, що фактично угодою встановлюється для працівника повний доступ до інформації про підприємство.

А тому зазначав, що на правовідносини, що виникли між сторонами поширюються вимоги ст. 21 КЗпП України в частині укладення трудового контракту, в зв`язку із чим укладена угода суперечить вимогам ст. 6 Закону України «Про третейські суди» в частині можливості розгляду спорів третейськими судами.

Тоді як умова угоди про встановлення відповідальності у вигляді штрафу суперечить положенням трудового законодавства, яким передбачено заходи стягнення за порушення трудової дисципліни у вигляді догани або звільнення (ст. 147 КЗпП України).

Окрім того, позивач зазначав, що перелік конфіденційної інформації, зазначений в угоді, суперечить положенням Законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації».

Посилаючись на викладене, а також положення ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсною Угоду про нерозголошення комерційної таємниці та конфіденційної інформації, укладену 10 січня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «AІM РІЕЛТІ КИЇВ» та ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 16.07.2020 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 13.10.2020 року.

08.10.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому зазначав, що як прямо зазначеного в Угоді, в пункті 1.1., Консультант буде надавати Підприємству інформаційні та консультаційні послуги у сфері ріелторської діяльності, і у зв`язку з цим отримає доступ до комерційної таємниці та конфіденційної інформації Підприємства (надалі по тексту «Інформація з обмеженим доступом»).

Тобто, ніщо в даній Угоді не свідчить про те, що Сторони планують вступити у трудові правовідносини, більше того, Сторони явно та однозначно зазначили, що консультант буде надавати підприємству інформаційні та консультаційні послуги у сфері ріелторської діяльності, що спростовує твердження позивача.

Також Угода не укладалась з позивачем, як з працівником. Правовідносини щодо комерційної таємниці і конфіденційної інформації регулюються певними положенням ЦК України та законів України, про які слушно зазначає сам позивача, а саме, Главою 46 ЦК України, Законом України "Про інформацію", "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", "Про доступ до публічної інформації", так і інших законів, зокрема, "Про захист персональних даних". Очевидно, що відповідач, як розпорядник багатьох даних, не міг допустити безконтрольного розповсюдження цих даних, а тому з більшістю контрагентів уклав подібні договори, з метою убезпечення себе від потенційних претензій - саме це було мотивом укладання Угоди.

За систематичною судовою практикою, зокрема, напрацьованою Верховним Судом, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, а працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Тобто, саме позивач має надати суду достатні докази, які б свідчили про перебування його у трудових відносинах із відповідачем, під чим розуміється виконання обумовленої трудовим договором роботи з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові та оплатою цієї праці. Всі інші обставини не мають доказового значення для даної категорії справ - наприклад, Верховний Суд не визнав відеозаписи доказом наявності факту існування трудових відносин (постанова ВС від 23.09.2019 року у справі №534/1041/17).

Факт короткого листування в месенджері з засновником-іноземцем слід сприймати критично, адже виключно позивач використовує слово англійською "salary", само листування йде на 4-тий день після підписання Угоди, при цьому позивач жаліється на якісь особисті проблеми, відповіді іноземця є короткими, що, з урахуванням мовного бар`єру, свідчить виключно про намір допомогти позивачеві, ніж про регулювання трудових відносин і відносин з оплати праці.

Але найбільшим доказом відсутності трудових відносин між сторонами є той факт, що, заявляючи про існування трудових відносин, позивач не зазначає, коли, ким і на яких підставах ці трудові відносини були припинені, що незаперечно доводить, що ніяких трудових відносин між сторонами не було.

Таким чином, підсумовуючи наведене, твердження позивача про існування між сторонами трудових відносин ґрунтується виключно на його особистих тлумаченнях та припущеннях, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні ЦПК України, позивач не наводить.

Окрім того, позивач, в порушення Угоди, у власних інтересах використав інформацію з обмеженим доступом, а саме: 12.03.2020 року із власної ініціативи зателефонував клієнту Підприємства відповідача - громадянину США ОСОБА_4. що мешкає за адресою АДРЕСА_1 , з яким мав робочий контакт під час надання послуг підприємству відповідача, та щодо якого знав, що він хотів придбати зазначену квартиру, та запропонував власні послуги, як агента з нерухомості, повідомивши, що знає контакти ріелтора продавця квартири і контакти безпосередньо продавця. Крім того, позивач напряму зателефонував до продавця, і висловив нову цінову пропозицію, яку він не погоджував з паном ОСОБА_4 і яка була набагато більша, ніж була запропонована паном ОСОБА_4 первинно. При цьому позивач заявив продавцю квартири, що він знає реальний майновий стан пана ОСОБА_4 і що він зможе умовити пана ОСОБА_4 на завищену ціну, але за ці послуги позивач хоче отримати від продавця квартири "відкат" за цю угоду в частині від різниці між первинною ціною і тою, що буде отримана продавцем квартири за сприяння позивача. Мотиви своєї пропозиції позивач ОСОБА_1 пояснив тим, що він знає, що у ОСОБА_4 є гроші і він його "дотисне по ціні". Продавець зв`язався з власним ріелтором і повідомив про таку пропозицію позивача ОСОБА_1 .. В свою чергу ріелтор продавця зателефонував з претензією до підприємства відповідача з приводу відверто недобросовісної поведінки позивача ОСОБА_1 , якого він знав як консультанта підприємства відповідача. Після чого відповідач зателефонував ОСОБА_4 і повідомив зазначені відомості. Як виявилось з розмов з ОСОБА_4 та ріелтором продавця, позивач ОСОБА_1 не поінформував нікого про припинення співпраці з підприємством відповідача і не поставив нікого до відома про підписання Угоди, яка забороняє позивачеві використовувати Інформацію з обмеженим доступом у власних цілях або під час відносин позивача з третіми особами. Контакти продавця квартири, ОСОБА_4, відомості про наміри купити і т.д. є Інформацію з обмеженим доступом відповідно до Угоди і стали відомі позивачеві під час співпраці з відповідачем.

Таким чином є очевидним, що єдиною метою позивача під час співпраці з відповідачем, на думку відповідача, було отримання відомостей про продавців і покупців квартир, їх майновий стан, їх контактні та персональні данні, запити щодо нерухомості, комерційні пропозиції, тощо, щоб, в подальшому, використати це в особистих цілях, що позивач фактично і зробив.

Враховуючи вищевикладене та керуючись пп. 4.2. п. 4 Угоди, підприємство звернулось за захистом своїх прав до узгодженого Угодою третейського суду. І саме перед третейським судом позивач ОСОБА_1 має доводити свою правоту і вказувати, яка з отриманої та розголошеної ним інформації, що стало підставою для звернення до третейського суду, є відкритою інформацією, що ним не розкривалась комерційна таємниця, тощо.

Щодо невідповідності деяких пунктів з Переліку інформації з обмеженим доступом сторони викладений в Додатку №1 до Угоди ознакам комерційної таємниці та конфіденційної інформації, то це питання також має стати об`єктом розгляду третейського суду.

Відтак, відповідач вважав, що поданий позов є засобом ухилення позивачем від несприятливих для нього наслідків у зв`язку із порушенням вимог угоди.

Також відповідач звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи.

13.10.2020 року розгляд справи було відкладено на 01.12.2020 року за клопотанням представника відповідача.

17.11.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, яка за свою суттю є аналогічною позовній заяві.

26.11.2020 року представник позивача звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи.

30.11.2020 року від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

01.12.2020 року розгляд справи було відкладено на 25.03.2021 року у зв`язку із неявкою учасників справи.

25.03.2021 року розгляд справи було відкладено на 04.08.2021 року.

03.08.2021 року представник позивача звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 04.08.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 15.10.2021 року.

Позивач та його представник в судове засідання 15.10.2021 року не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. В поданій заяві просили суд розглядати справу за їх відсутності.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 10 січня 2020 року між ТОВ «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» та ОСОБА_1 була укладена угода про нерозголошення комерційної таємниці та конфіденційної інформації. За змістом вказаної угоди Консультант - ОСОБА_1 надає підприємству - ТОВ «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» консультаційні послуги у сфері ріелторської діяльності та в зв`язку з цим отримує доступ до комерційної таємниці та конфіденційної інформації підприємства - ТОВ «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» (п. 1.1. Угоди).

Перелік інформації з обмеженим доступом сторони викладений в Додатку №1 до Угоди і цей перелік фактично передбачає надання позивачу і віднесення до обмеженої всієї інформації щодо діяльності підприємства, зокрема: щодо організації управлінських процесів, стратегій розвитку, маркетингу та виробництва, фінансів та бухгалтерії, контрагентів, персоналу тощо.

За порушення зобов`язань, визначених угодою, позивач, як консультант мав сплатити збитки, упущену вигоду та штраф у розмірі 250000,00 грн., що еквівалентно 10000,00 доларам США (п. 3.2.11 Угоди).

Сторони погодились, що спори, у зв`язку із вказаною угодою передаються на розгляд третейському судді - Кидалову І.М. (п. 4.2. Угоди).

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ст. 505 ЦК України комерційною таємницею є інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію. Комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці.

Судом встановлено, що оспорювана угода підписана сторонами, містить детальний опис його предмету (умови, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, врегулювання спорів та інше).

Підписання даної угоди є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд ( ч.3 ст.6 ЦК України ).

Так, під час розгляду справи, судом встановлено, що оспорювану угоду підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення зазначеного вище правочину не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Особи, які володіють конфіденційною інформацією, самостійно визначають режим доступу до неї, включаючи належність її до категорії конфіденційної, та встановлюють для неї методи захисту. До кола конфіденційної інформації у сфері господарської (підприємницької) діяльності відноситься інформація, що визнається такою законом (ст. 862 ЦК України, комерційна таємниця (ст. ст. 505-508 ЦК України).

Відповідно до ст. 36 Господарського кодексу України (далі - ГК України) відомості, пов`язані з виробництвом, технологією, управлінням, фінансовою та іншою діяльністю суб`єкта господарювання, що не є державною таємницею, розголошення яких може завдати шкоди інтересам суб`єкта господарювання, можуть бути визнані його комерційною таємницею. Склад і обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю, спосіб їх захисту визначаються суб`єктом господарювання відповідно до закону.

Договір про конфіденційність (про нерозголошення) створює юридичне зобов`язання щодо забезпечення конфіденційності і примушує тих, хто погоджується його підписати, не розголошувати дані, визначені законодавцем як «таємні», третім особам.

Конфіденційна інформація поряд з службовою та таємною належить до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до п. 2 ст. 21 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Отже, підприємство вправі забезпечити правомірне використання та захистити від нецільового використання та розголошення іншими особами інформації, яка має цінність для нього як володільця (конфіденційна інформація), шляхом узгодження відповідних умов її використання та захисту з найманим працівником у договірному порядку.

Таким чином, сама умова договору про встановлення обов`язку дотримуватись вимог підприємства про конфіденційність та нерозголошення інформації судом визнана такою, що не погіршує прав позивача, оскільки позивачем не зазначено, у чому полягає для нього невигідність такої умови. Так сама умова передбачає надання доступу товариством позивачу до комерційної таємниці та конфіденційної інформації.

Позивачем не спростовано, що за характером виконуваної роботи необхідності у доступі до відповідної інформації не було.

Також, законодавство надає можливість встановлювати в договірному порядку відповідальність за порушення зобов`язань щодо конфіденційної інформації (надання/ненадання інформації, її використання (розголошення)), в тому числі постраждала сторона має право на відшкодування завданих збитків, спричинених порушенням умов про нерозголошення конфіденційної інформації.

Верховний Суд України у своїй постанові від 24 червня 2015 року (провадження №6-530цс15) також зазначав, що питання про наслідки відступу від положень трудового законодавства при укладенні договорів про працю вичерпно вирішено у статті 9 КЗпП України, яка імперативно кваліфікує такі умови недійсними без необхідності визнання їх такими в судовому порядку.

Аналіз статті 9 КЗпП також наведений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі №536/232/19 (провадження № 61-15870св20), відповідно до якого у приватному праві, частиною якого є трудове право, недійсність може стосуватися або "вражати" різноманітні договори, не є винятком й трудові договори. При цьому для трудового законодавства є характерним, з урахуванням того, що імперативні норми гарантують не тільки мінімальні соціально-трудові стандарти, але і визначають підстави нікчемності договорів (їх умов) у сфері праці. В статті 9 КЗпП передбачений спеціальний випадок нікчемності умови, якщо відповідні умови договорів погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю. В трудовому законодавстві не міститься правил, які мають засовуватися при тлумаченні того чи іншого трудового договору, а тому з врахуванням принципів, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо його дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності, за умови, що не погіршують становище працівників, порівняно з законодавством України про працю. Позовна вимога про визнання недійсною умови трудового договору, для якої встановлено нікчемність на рівні закону не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

Разом із тим, в ході судового розгляду позивачем не було надано суд доказів того, що між сторонами склались фактично трудові відносини.

Так, згідно зі статтею 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Судом встановлено відсутність достатніх доказів, які б свідчили про перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем, під чим розуміється виконання обумовленої трудовим договором роботи з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові та оплатою цієї праці.

До аналогічних висновків прийшов і Верховний Суд у своїй постанові від 23.09.2019 у справі № 534/1041/17.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу за трудовим договором, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт (постанова Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 127/21595/16-ц).

Відтак, позивач не довів того, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем, оскільки відсутня заява про прийняття на роботу та трудова книжка, не доведено факту роботи за правилами внутрішнього трудового розпорядку з визначенням робочого місця та докази виплати заробітної плати за трудовим договором також відсутні (постанова Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 761/2846/16-ц).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах, що виникають з трудових відносин.

Разом із тим, позивач не довів, що між сторонами виникли трудові відносини, а тому його посилання на те, що угодою незаконно було передбачено третейське застереження щодо вирішення спорів, судом відхиляються.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ» про визнання недійсною угоди про нерозголошення комерційної таємниці та конфіденційної інформації - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

товариство з обмеженою відповідальністю «АІМ РІЕЛТІ КИЇВ»: м. Київ, вул. Глибочицька, 16, .

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст рішення суду складено: 18.10.2021 року