Справа № 345/2616/21
Провадження № 22-ц/4808/1375/21
Головуючий у 1 інстанції Кулаєць Б. О.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.

секретаря Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 липня 2021 року, постановлену у складі судді Кулаєць Б.О. у м. Калуш, за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій старшого державного виконавця Калуського міськрайонного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Манелюк Наталії Ярославівни протиправними та скасування постанови про накладення арешту,

в с т а н о в и в:

23 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою про скасування постанови державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Манелюк Наталії Ярославівни про арешт коштів боржника від 01.10.2020 в частині накладення арешту на грошові кошти, що надходять на картковий рахунок (рахунок № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк») від Калуського управління Пенсійного фонду як пенсія на його ( ОСОБА_1 ) ім`я та визнання дій державного виконавця про арешт коштів боржника протиправними.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що у провадженні старшого державного виконавця Калуського МРВ ДВС Манелюк Н.Я. перебуває декілька виконавчих проваджень про стягнення з нього коштів на користь Калуської міської ради.

Йому стало відомо, що на підставі виконавчого листа, направленого державним виконавцем до Калуського управління Пенсійного фонду, з його пенсії утримуються кошти у розмірі 20% від суми нарахованої пенсії. Отже, пенсійні кошти, які спрямовує Управління пенсійного фонду у м. Калуші на його банківський пенсійний рахунок, відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», є такими, що пройшли процедуру стягнення у розмірі не більше 20% і мали би бути доступними для його особистого використання. Він не контролював розмір поступлень коштів з Пенсійного фонду, так як отримує допомогу від дітей. Однак, коли 15.06.2021 він намагався пенсійною карткою розрахуватися за комунальні платежі, оператором банку йому було відмовлено та повідомлено про наявність арешту, накладеного на кошти на підставі постанови державного виконавця, та про неможливість здійснювати будь-які платіжні операції даною карткою. При цьому, зазначив, що на його адресу жодних постанов про накладення арешту на його кошти не надходило. У зв`язку з накладенням арешту на рахунок, на якому зберігаються пенсійні виплати, він не може отримувати пенсію, яка являється єдиним джерелом його існування, що призводить до того, що в нього не має можливості оплачувати комунальні платежі та взагалі існувати. Він є людиною похилого віку із великою кількістю хронічних хвороб, для лікування яких необхідно придбавати ліки. Вважає, що накладення арешту на його (боржника) рахунки, які призначені для виплати пенсії, грубо порушує його конституційні права.

Вважає, що державним виконавцем порушено приписи статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» щодо умов звернення стягнення боргу на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника. А тому накладення арешту на спеціальні банківські рахунки є незаконним та перевищенням повноважень державного виконавця. Більше того, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати 20%, в окремих випадках, передбачених законодавством України, - 50%. Отже, при всіх відрахуваннях, навіть за кількома виконавчими документами, за пенсіонером у всякому разі повинно бути збережено 50% пенсії. Однак, державний виконавець позбавила його можливості розпоряджатися пенсією, а саме залишком після звернення стягнення, тобто фактично звернуто стягнення на усю його пенсію, що суперечить чинному законодавству.

Окрім цього, державний виконавець має доступ до відомостей про його майно, якого більш, ніж достатньо для сплати боргів, та може реалізувати вказане майно для погашення боргів, що і було зроблено державним виконавцем шляхом прийняття постанови про арешт та опис нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 приблизною вартістю 750 тис. гривень.

Тому, накладення арешту на рахунки боржника, які призначені для виплати пенсії, грубо порушує його конституційні права. Просив скаргу задовольнити.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 липня 2021 року ОСОБА_1 поновлено строк на подання скарги, у задоволенні його скарги відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що відсутні підстави вважати, що державний виконавець наклав арешт на кошти боржника на рахунку № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , відкритий у АТ КБ ПАТ КБ «ПриватБанк», який є пенсійним. Суд зазначив, що згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2021 у справі № 905/1360/19 саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд виходив з того, що не встановлено протиправності в діях виконавця і не встановлено підстав для скасування постанови про арешт коштів у вказаній заявником частині. При цьому суд взяв до уваги те, що скаржник обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом подання скарги на дії виконавця, при цьому сторони не заявляли клопотань щодо участі у розгляді справи представника АТ КБ «ПриватБанк».

На зазначену ухвалу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що врахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 24.06.2015 є недоречним та помилковим, оскільки у вказаній справі були інші правовідносини, які стосувалися дій банку, який безпідставно або на свій розсуд проводив списання коштів з рахунків без розпорядження клієнта банку.

Апелянт вказує, що суд неправильно взяв до уваги інформацію банку, що на вказаний ним (апелянтом) пенсійний рахунок не заборонено переказувати кошти будь-яким особам чи установам, оскільки згідно довідки Пенсійного фонду розмір пенсійних нарахувань на карточку співпадає із сумою, яка зарахована на карточку, тобто будь-яких сторонніх поступлень на вказану карточку не було.

Також апелянт зауважує, що суд без дотримання процесуальних норм про сприяння учасникам судового процесу у захисті їх прав, не порекомендував сторонам в справі залучити до участі у справі представника банку з метою з`ясування всіх обставин справи, а обмежився зазначенням в судовому рішення, що сторони не заявляли клопотань щодо залучення до участі в справі представника АТ КБ «ПриватБанк».

Просить суд апеляційної інстанції врахувати, що звернення стягнення на пенсію відбувається на підставі наказу Господарського суду від 23.01.2020 про стягнення з нього 447 716,51 грн, і він ( ОСОБА_1 ) у добровільному порядку провів оплату вказаної суми на рахунок стягувача і відразу подав до відділу ДВС відповідну заяву із доданими копіями фінансових документів, проте відповіді до сих пір він не отримав.

ОСОБА_1 також просить суд апеляційної інстанції взяти до уваги копію заяви з пропозицією відділу ДВС реалізувати належне йому на праві власності нежитлове приміщення свинарника та трьохкімнатну квартиру (відповіді на цю пропозицію також не отримав), в той же час державний виконавець провів опис нежитлового приміщення (сауни) приблизною ринковою вартістю близько одного мільйона гривень, що більш, ніж достатньо для покриття усіх боргів.

Апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду у постанові від 17.01.2020 у справі №340/1018/19, яка полягає у тому, що рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, пенсії, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби; заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Із зазначених підстав апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Відділ ДВС своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апелянт надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник суб`єкта оскарження причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно постанови про арешт коштів боржника, прийнятої 01.10.2020 старшим державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Манелюк Н.Я. у виконавчому провадженні ВП №61407114, при примусовому виконанні постанови №60913960, виданої 26.02.2020 Калуським МРВ ДВС, про стягнення з ОСОБА_1 8 346 грн; постанови №10/02-26, виданої 02.12.2019 Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Калуської міської ради, про стягнення з ОСОБА_1 63 060 грн штрафу; наказу №б/н, виданого 23.01.2020 Господарським судом Івано-Франківської області, про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь Калуської міської ради 444 716,51 боргу; наказу №909/736/19, виданого 26.12.2019 Господарським судом Івано-Франківської області, про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь Прокуратури Івано-Франківської області 6 670,75 грн судового збору, виконавчого листа №345/571/20, виданого 17.09.2020 Калуським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Івано-Франківської області 2 102,96 грн судового збору, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 (а.с. 10, 34).

Тобто в рамках зведеного виконавчого провадження ВП №№61407114 виконуються виконавчі документи, видані різними органами: ВДВС, органом місцевого самоврядування, господарським судом та судом загальної юрисдикції.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби урегульовано положеннями статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частини першої якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Аналіз правових норм, передбачених частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII, з урахуванням вимог статей 447, 448 ЦПК України та статей 339, 340 ГПК України, дає підстави зробити висновок, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконані рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення за правилами цивільного судочинства, а якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства, відповідно.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно ч. 2 ст. 74 Закону 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином юрисдикційність розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС залежить від спеціалізації суду, який ухвалив рішення, що підлягає примусовому виконанню органами ДВС.

Разом з тим ні в ЦПК України, ні в ГПК України не урегульовано порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судових рішень при вчиненні таких дій у зведеному виконавчому провадженні.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є Закон № 1404-VIII. Відповідно до вимог статті 30 Закону № 1404-VIII у редакції, чинній на час розгляду справи, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Аналогічні вимоги містить Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5 (далі Інструкція)), відповідно до абз. 1 п. 14 розділу ІІІ якої у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.

Виведення виконавчих документів із зведеного виконавчого провадження за різними юрисдикціями у випадку оскарження дій держаного виконавця Інструкцією не передбачено.

Згідно п. 16 розділу ІІІ Інструкції виконавчий документ виводиться із зведеного виконавчого провадження за постановою виконавця за наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 березня 2018 року в справі № 660/612/16-ц вказала, що проаналізувавши вказані норми, можна зробити висновок, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника, незалежно від кількості судових рішень та юрисдикції, у яких вказані рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів.

Існує лише одна підстава для виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження - це наявність підстав для завершення виконавчого провадження. Правом виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження наділений лише державний чи приватний виконавець, на виконанні якого перебуває зведене виконавче провадження, про що ухвалюється відповідна постанова. Суд такими повноваженнями не наділений.

Закон № 1404-VIII не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

З урахуванням наведеного та положень ч. 1 ст. 287 КАС України Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 287 КАС України.

Та обставина, що заявником оскаржується постанова старшого державного виконавця в рамках зведеного виконавчого провадження, відкритого за різними видами судочинства (адміністративна, господарська та цивільна юрисдикції), залишилась поза увагою суду. Суд не дослідив питання юрисдикції, а вирішив спір по суті в порядку цивільного судочинства.

При цьому всупереч вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 березня 2018 року в справі № 660/612/16-ц щодо порядку судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В силу ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257цього Кодексу.

За приписами ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми цивільного процесуального кодексу, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст.ст. 374, 377, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 липня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій старшого державного виконавця Калуського міськрайонного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Манелюк Наталії Ярославівни протиправними та скасування постанови про накладення арешту закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 про його право протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови звернутися до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про направлення справи до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року