Провадження № 2/638/727/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді за участю: секретаря судового засідання відповідача представника відповідача- Поволяєвої О.В., - Дикарєвої Л.Е. , - ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Шостої Харківської державної нотаріальної контори, Харківської міської ради про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Шостої Харківської державної нотаріальної контори, Харківської міської ради про визнання права власності, в якому просив суд, у з рахуванням остаточних уточнень, поданих у 2017 році (а.с. 76, 77, том 3): визнати його спадкоємцем після смерті бабусі ОСОБА_6 , визнати за ним право власності на самостійно побудований будинок літ. Є-1 та льох літ. Ж-1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності, як за спадкоємцем першої черги за законом, на відповідну частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на 1/3 частину будинку літ. Є-1, 1/3 частинку льоху літ. Ж-1, 1/9 частину будинку літ. А-1, гараж літ. Г-1, 1/3 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_6 за життя на праві власності належала частина домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ), а саме: 1/3 частина будинку літ. А-1, 1/3 частина гаражу літ. Г-1, самочинно побудований будинок літ. Є-1, льох літ. Ж-1, та домоволодіння, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_4 , яке складається з будинку, гаражу, льоху та самочинно побудованого будинку, повністю побудоване батьком позивача - ОСОБА_7 та є спадковим майном, яке прийняла ОСОБА_6 після смерті сина ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_7 , який був сином ОСОБА_6 та який якби був живий на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 був би спадкоємцем першої черги за законом в разі смерті останньої.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , спадкоємцями першої черги за законом якої є її сини - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_4 , який є онуком померлої, також є спадкоємцем першої черги за правом представлення та має право на спадкування тієї частини спадщини, яка належала б за законом його батькові ОСОБА_7 .

З 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті ОСОБА_6 ) позивач проживав разом з останньою за адресою: АДРЕСА_5 . За даною адресою, після смерті бабусі, позивач проживав до 2005 року та фактично прийняв спадщину у вигляді золотого ланцюжка, хрестика, телевізора, килима та меблів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.05.2010 року ОСОБА_4 відмовлено у позові до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності.

Зважаючи на те, що за життя померлій ОСОБА_6 належало домоволодіння АДРЕСА_2 та частина домоволодіння АДРЕСА_1 , а свідоцтво на спадщину за законом не видавалось, позивач є спадкоємцем після смерті бабусі.

03.06.2015 року представником Харківської міської ради подані письмові пояснення, в яких він посилався на необґрунтованість та безпідставність позову, оскільки позивачем не надано доказів звернення до нотаріуса та відмови у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування згідно зі ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

04.01.2018 року ОСОБА_2 подано до суду відзив на позов, в якому посилався на необґрунтованість та безпідставність позову, зазначив, що викладені в ньому доводи не відповідають фактичним обставинам у справі. Посилався на те, що позивачем на надано будь-яких доказів, що свідчать про фактичне прийняття спадщини. Зміст довідок від 15.05.2004 року та від 10.09.2008 року, виданих Заводом електроапаратури, не підтверджує доводи позивача щодо його сумісного проживання з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_5 , а лише констатує факт реєстрації місця проживання та фактичне проживання позивача за вказаною адресою з 1998 року. Посилання позивача на фактичне спадкування після смерті ОСОБА_6 коштовних прикрас, техніки та іншого майна є недоведеним, померла за життя не мала будь-яких прикрас. Позивачем не доведено фактичне прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_6 та спільне проживання з нею. Останні роки життя ОСОБА_6 потребувала постійного догляду та піклування, не могла самостійно себе обслуговувати, зважаючи на що померла проживала в сім`ї свого сина ОСОБА_5 , який разом з дружиною її доглядали, а ОСОБА_2 допомагав матеріально. Факт проживання померлої в сім`ї старшого сина за адресою: АДРЕСА_6 , підтверджується довідкою про перебування під медичним наглядом за вказаною адресою, довідкою про отримання пенсії та свідоцтвом про смерть. Крім того, зважаючи на те, що померла за життя набула 1/3 частку спірного майна після смерті свого сина ОСОБА_7 (батько позивача), спадкування за правом представництва за вказаних обставин у позивача не виникло.

В 2021 році представником ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подано письмові пояснення, в яких також наголошувала на тому, що спадкування за правом представлення у позивача не виникло. Позов є передчасним, оскільки позивач не звертався до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про прийняття спадщини та не отримав від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 травня 2015 року ОСОБА_9 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

На підставі наказу голови суду № 02-03/28 від 03.03.2021 року про відрахування зі штату судді ОСОБА_9 у зв`язку зі смертю, 16.03.2021 року було проведено повторний автоматичний розподіл справи № 638/20385/13-ц та 17 березня 2021 року вказану справу передано на розгляд судді Поволяєвої О.В.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Поволяєвої О.В. від 22 березня 2021 року прийнято до свого провадження дану цивільну справу, призначено по справі судове засідання.

Відповідач ОСОБА_5 та представники відповідачів Шостої Харківської державної нотаріальної контори, Харківської міської ради в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися.

В судове засідання, призначене на 19.10.2021 року, позивач не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке було повернуто до суду з причини відсутності адресата за вказаною адресою, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні просили суд у задоволенні позову відмовити, надали пояснення, аналогічні тим, що були викладені у відзиві на позов та у письмових поясненнях.

Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

28.11.2002 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, в якому просив суд визнати право власності на самочинно побудований будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності в порядку спадкування на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , як за єдиним спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 травня 2010 року, що набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності відмовлено.

Вказаним рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що 26.07.1995 року ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений 26.07.1995 року державним нотаріусом Восьмої державної нотаріальної контори м. Харкова Глухавцевою Н.В., відповідно до якого все належне йому майно він заповів брату - ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого міським РАГС 22.04.1945 року, матір`ю ОСОБА_10 є ОСОБА_6 (а.с. 33, том 1).

Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , виданого Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану 02.08.1995 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , актовий запис № 13250 (а.с. 30, том 1).

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 565а/43, на момент смерті ОСОБА_7 майно спадкодавця складалося з житлового будинку з надвірними спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями даного майна були: за заповітом - ОСОБА_2 і особа, яка має право на обов`язкову долю у спадщині, як непрацездатна особа, мати померлого - ОСОБА_6 , якими й було прийнято спадщину у встановленому законом порядку з видачею відповідних свідоцтв.

29.03.1996 року державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого після смерті ОСОБА_7 спадкоємцем 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , з відповідною частиною надвірних будівель, є його мати - ОСОБА_6 (а.с. 27, том 1).

Згідно довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 30.10.2002 року № 23-37868 1/3 частина вказаного житлового будинку зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадкування за законом та 2/3 частини за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності за заповітом (а.с. 32, том 1).

Згідно довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» № 149 від 26.07.2013 року право приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 06.06.1989 року, реєстровий № 2-1964 (зворотній бік а.с. 70, а.с. 72, том 3).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Дзержинським РАГС м. Харкова 26.09.1974 року, батьком позивача ОСОБА_4 є ОСОБА_7 (а.с. 83, том 1).

Відповідно до довідки № 681 від 15.03.2004 року, виданої Заводом електроапаратури, ОСОБА_4 проживає з 1998 року по час надання довідки за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 28, том 1).

Відповідно до довідки від 10.09.2008 року, виданої начальником ЖЕД № 10 ОСОБА_11 була зареєстрована з 28.06.1985 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_5 , проте за даною адресою фактично не проживала до початку 1998 року (а.с. 34, том 1).

Згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 , виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції 31.10.2002 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , актовий запис № 1377 (а.с. 31, том 1).

З листа Шостої харківської державної нотаріальної контори № 3321/01-16 від 14.09.2015 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6 відкрито спадкову справу № 606/2001, свідоцтво про право на спадщину щодо майна померлої не видавалося (а.с. 70, том 2).

З матеріалів вказаної спадкової справи № 606/2001, відкритої після смерті ОСОБА_6 , вбачається, що її було розпочато 07.09.2001 року (дата закінчення відсутня), 07.09.2001 року до Шостої харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 , свідоцтво про право на спадщину щодо майна померлої ні кому зі спадкоємців не видавалося (а.с. 72, 107, том 2).

Відповідно до довідки КУОЗ «Міська поліклініка № 6» від 2004 року ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_6 , та перебуває під наглядом поліклініки № 6 з 25.02.1999 року. З 1999 року (25.02 та 04.03), 2000 року (07.06) та 2001 року (21.03, 25.04, 25.05) до неї за вказаною адресою навідувався дільничний терапевт. 08.06.2001 року на підставі огляду трупу та записів лікаря в амбулаторній карті, видано свідоцтво про смерть № 472 (а.с. 154, том 3).

Згідно довідки ЖБК «Реклама» від 13.07.2001 року ОСОБА_6 на день смерті проживала з сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 157, том 3).

Щодо позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання його спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , то суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині, зважаючи на наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Заявлена позовна вимога про визнання спадкоємцем не є належним та ефективним способом захисту, адже задоволення цієї позовної вимоги не здатне забезпечити поновлення порушеного права та гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту), зважаючи на що дана вимога не відповідає ефективному способу захисту.

Суд, з урахуванням предмету позовних вимог та мети звернення до суду з даним позовом приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту прав є, зокрема, визначення додаткового строку для прийняття спадщини або визнання права власності в порядку спадкування.

Щодо позовних вимог про визнання право власності на спадкове майно, то суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині, зважаючи на наступне.

Суд застосовує до цивільних правовідносин, що виникли у даній справі, положення Цивільного кодексу 1963 року, оскільки саме його норми підлягали застосуванню до прав та обов`язків, що виникли з приводу порядку прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 .

Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК України спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Частиною 2 ст. 529 ЦК України передбачено, що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно ст. 548 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Відповідно до ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до положень ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи, суді дійшов висновку, що позивачем не доведенений факт прийняття спадщин, що відкрилася після смерті ОСОБА_6 , шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном.

Доводи позивача щодо фактичного проживання з померлою з кінця 1998 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 останнім не доведені та спростовуються матеріалами справи.

З довідки № 681 від 15.03.2004 року, виданої Заводом електроапаратури, вбачається, що ОСОБА_4 проживає з 1998 року по час надання довідки за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 28, том 1).

Відповідно до довідки від 10.09.2008 року, виданої начальником ЖЕД № 10 ОСОБА_6 була зареєстрована з 28.06.1985 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_5 , проте за даною адресою фактично не проживала до початку 1998 року.

Суд не вважає, що зміст даних довідок беззаперечно свідчить про проживання позивача з померлою разом за вказаною адресою до дня її смерті.

Натомість, в матеріалах справи містяться письмові докази, які суд вважає беззаперечними, та які свідчать про те, що останні роки життя померла проживала в родині свого старшого сина, які здійснювали за нею догляд, за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідно до довідки КУОЗ «Міська поліклініка № 6» від 2004 року ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_6 , та перебуває під наглядом поліклініки № 6 з 25.02.1999 року. З 1999 року (25.02 та 04.03), 2000 року (07.06) та 2001 року (21.03, 25.04, 25.05) до неї за вказаною адресою навідувався дільничний терапевт. 08.06.2001 року на підставі огляду трупу та записів лікаря в амбулаторній карті, видано свідоцтво про смерть № 472 (а.с. 154, том 3).

Згідно довідки ЖБК «Реклама» від 13.07.2001 року ОСОБА_6 на день смерті проживала з сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 157, том 3).

Доводи позивача щодо прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном (ювелірними прикрасами, технікою, речами), що за життя належало померлій, та сумісне їх проживання, догляд позивача за останньою, не доведені будь-якими належними та допустимими доказами. Також дані доводи не є достатніми для суду щоб здійснити висновок про те, що вказане спадкове майно, про прийняття якого позивач зазначив, дійсно існувало та належало спадкодавцю.

Таким чином, позивачем не надано до суду належних та достатніх доказів, які б свідчили, що позивач після смерті ОСОБА_6 фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, яке складалося з особистих речей спадкоємця або спірних домоволодінь, а наявність довідок про зареєстроване та фактичне місце проживання позивача не свідчить про фактичний вступ в управління спадковим майном.

Зважаючи на недоведеність позивачем факту прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, суд вважає за необхідне також зазначити, що позивач не був позбавлений права звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 560 ЦК України спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Також суд звертає увагу, що позивачем не доведений факт винесення нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, що також свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Як зазначено в правовий позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі № 702/61/20, зверненню до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Щодо пред`явлення позову та визначення відповідачем Шостої Харківської державної нотаріальної контори, то суд вважає за необхідне зазначити, що дана особа не є належним відповідачем у справі, оскільки нотаріус може залучатися до судового провадження в якості відповідача лише у разі оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії, а також при розгляді позовів про відшкодування майнової шкоди нотаріусом. В інших випадках нотаріус залучається в якості третьої особи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є окремою підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Враховуючи наведене в сукупності та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості даного позову та відмови у його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 258 259, 263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Шостої Харківської державної нотаріальної контори, Харківської міської ради про визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08 листопада 2021 року.

Суддя О.В. Поволяєва