Провадження №2-з/369/75/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2021 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Волчко А.Я.

при секретарі: Миголь А.А.

розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Піллероа Мадан Марії Анатоліївни про забезпечення позову до його подання, -

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Піллероа Мадан Марія Анатоліївна звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 81,3 кв. м. та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаної квартири.

Свої вимоги обґрунтовували посилаючись на те, що ОСОБА_1 має намір у десятиденний строк з дня подання цієї заяви подати до суду позов про поділ спільного майна подружжя, предметом якого буде визначення прав на спільне майно позивача і відповідача на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 81,3 кв. м.

Зазначена квартира придбана за 43 000 (сорок три тисячі) гривень 15 лютого 2005 року за договором купівлі-продажу квартири спільно Позивачем та Відповідачем. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Федотовою О.В., що визначає Відповідача ОСОБА_2 власником та наділяє правом власності на зазначену квартиру, яка зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно відповідачем 23.03.2005 року за № 659.

Є вагомі підстави вважати, що дана квартира, що є спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача, без згоди Позивача може бути відчужена на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Так, в липні 2021 року ОСОБА_3 подав позов до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Станом справа № 369/9849/21 про розірвання шлюбу перебуває на розгляді в Києво-Святошинському районному суді Київської області (суддя Ковальчук Л.М.). Розгляд справи призначено на 09:15 31 січня 2022 року.

В жовтні 2021 року ОСОБА_3 змінив замок у вхідних дверях в квартирі і з тих пір не допускає до житла ні ОСОБА_1 , ні двох їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, ОСОБА_1 та двоє дітей залишились, фактично на вулиці, не маючи іншого житла. Наразі, вони тимчасово проживають у матері ОСОБА_5 в квартирі, житловою площею 27 (двадцять сім) квадратних метрів.

ОСОБА_1 переконана в тому, що ОСОБА_3 має намір одноосібно продати спільно нажиту квартиру, так як він неодноразово про це прямо говорив, а також аргументував своє «право на продаж» наступним:

правовстановлюючий документ на квартиру (Договір купівлі-продажу квартири від 15.02.2005) оформлено на нього;

в Договорі купівлі-продажу не вказано, що квартира придбана в шлюбі;

в Посвідці на постійне проживання в Україні ОСОБА_3 не вказано про факт його перебування в шлюбі з ОСОБА_1 .

Оригінал запису телефонної розмови знаходиться в мобільному телефонному пристрої ОСОБА_1 , який вона готова надати для ознайомлення суду під час розгляду заяви.

Крім того, у ОСОБА_1 в мобільному телефоні зберігся запис телефонної розмови з ОСОБА_6 від 10 жовтня 2021 року, який вона під час опитування адвокатом Піллероа Мадан М.А. відтворила. Розшифрування запису зафіксовано в Протоколі отримання відомостей від особи в порядку статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 28 жовтня 2021 року. Під час розмови 10 жовтня 2021 року ОСОБА_3 заявив ОСОБА_1 про те, що має намір продати квартиру

Так, у разі продажу спірної квартири ОСОБА_6 , Позивачка буде незаконно позбавлена належного їй об`єкта права власності, а її діти і вона сама будуть позбавлені єдиного наявного у них житла. Продаж спірної квартири унеможливить ефективний захист прав Позивачки.

У відповідності до ч. 5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали заяви, суд приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 2ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч. 7ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, відповідно до роз`яснень у п. 4Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі вжиття таких заходів без наміру власника відчужити майно та заборона його відчуження жодним чином не впливає на правовий статус прав і законних інтересів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такі висновки також сформовані колегією суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (6-846цс16).

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 755/5333/20, провадження № 61-17180св20, вказав, що звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник повинен не лише навести, але й довести наявність підстав для вжиття заходів забезпечення цивільного позову, а також спроможну вірогідність саме таких обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90 гс 20) вказала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів заяви, суду не надано актуального витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно на дату звернення із заявою про забезпечення позову, кому на даний час належить спірне нерухоме майно, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити власника майна за адресою: АДРЕСА_1 , площею 81,3 кв. м.

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити, оскільки заява позивача не містить належного обґрунтування припущення та обставин, про те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його задоволення.

Відмова в задоволенні заяви про забезпечення позову не позбавляє позивача, представника позивача в подальшому звернутися з такою заявою до суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.149,150,153 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 адвоката Піллероа Мадан Марії Анатоліївни про забезпечення позову до його подання - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: А.Я. Волчко