22-ц/804/2592/21
220/633/21

Єдиний унікальний номер 220/633/21
Номер провадження 22-ц/804/2592/21
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

03 листопада 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Вороніної М.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 03 серпня 2021 року у складі суду Дурач О.А., повний текст якого складено 10 серпня 2021 року, у цивільній справі про стягнення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

19 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 02.10.2017 р. він надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 60 000 грн. для оформлення документів на земельну ділянку та часткової оплати майбутньої оренди, про що остання видала розписку про отримання коштів. 04.05.2020 р. та 05.05.2020 р. ним було видано ОСОБА_4 грошові кошти в загальній сумі 8000 грн. в рахунок орендної плати за користування земельною ділянкою.

14.09.2020 р. на адресу ОСОБА_3 ним було направлено лист-претензію про повернення грошових коштів, відповіді не отримав.

До теперішнього часу договори оренди не укладено, кошти не повернуті. Просив стягнути з відповідачів безпідставно набуті грошові суми та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 03 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті відповідачами грошові кошти з ОСОБА_3 в сумі 60 000 грн., з ОСОБА_4 в сумі 8 000 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними, допустимими та достатніми доказами безпідставність отримання грошових коштів відповідачами, а відповідачами вказане не спростовано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відсутні підстави для застосування наслідків ст.1212 ЦК України, так як грошові кошти були сплачені не за оформлення документів на земельну ділянку, а за оренду землі, яка відбувалася з 2017 року по 2020 рік, вказане підтверджено довідками позивача.

В процесі досудового розслідування було встановлено, що позивач користувався земельними ділянками, які належать їм та їх родичам на праві користування, вказане підтверджено матеріалами кримінального провадження порушеного за ст.356 КК України, яке було закрито 31.12.2020 року з посиланням на ст.53-1 КУпАП(самовільне заняття земельної ділянки).

Договір оренди в письмовому вигляді дійсно не укладався, проте була усна домовленість, позивач користувався земельними ділянками і саме за це платив грошові кошти, вказане підтверджує лист-претензія від 14.09.2020 року, яку ОСОБА_1 направив на ім`я ОСОБА_3 . З тексту даного листа вбачається, що ОСОБА_1 фактично обробляв земельну ділянку, отримував дохід та сплачував земельний податок.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Відповідач ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено не повно, висновки зроблено без дотримання вимог, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно розписки від 02.10.2017 р. ОСОБА_3 отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 60 000 грн. за оренду землі за три роки (а.с. 5).

Вказані кошти відповідачем ОСОБА_3 не повернуто, договору оренди землі не укладено. Дана обставина відповідачем ОСОБА_3 не спростована.

Згідно розписки, відповідач ОСОБА_4 від ОСОБА_1 отримала в рахунок оплати за оренду землі грошові кошти 04.05.2020 р. в сумі 6400 грн. та 05.05.2020 р. в сумі 1600 грн. (а.с. 6).

Відповідачем ОСОБА_4 не спростовано факт отримання вказаних сум від позивача та неповернення їх позивачу, як не спростовано і факт, що договір оренди земельної ділянки з позивачем до теперішнього часу не укладався.

Довідки ОСОБА_1 від 25.05.2020 р., про передачу грошових коштів в рахунок оплати оренди, не спростовують встановлені судом обставини. (а.с. 59,61)

Матеріали справи містять дані, щодо наявності у ОСОБА_4 земельної ділянки (паю) для ведення особистого підсобного господарства площею 2,0 га (а.с. 28,29,30, 67-72) та дані щодо сплати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельного податку за користування вказаними ділянками. (а.с. 84-88,91)

Вказані документи підтверджують, що відповідачами право власності на земельні ділянки належним чином не оформлено, державна реєстрація права власності або права постійного користування не проведена.

Досліджені судом матеріали кримінального провадження, не містять даних щодо укладання договорів оренди між сторонами, вироку відносно позивача за самовільне користування земельними ділянками суду не надано.

Заочним рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 12.01.2020 р., яке набуло чинності, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу в розмірі 60 000 грн., за договором позики від 02.10.2017 р., було відмовлено у зв`язку з неправильно обраним способом захисту та встановлено, що вказана розписка не є договором позики (а.с. 39-42).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , обізнані про волевиявлення позивача щодо повернення грошових коштів, не виявили наміру щодо укладання договорів оренди з позивачем, або повернення отриманих грошових коштів, вважаючи, що кошти сплачені позивачем за минулий час користування земельною ділянкою.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції вважаючи їх помилковими, виходячи з наступного.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 статті 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно положень статті 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений - протягом нормально необхідного для цього часу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив передачу коштів у розмірі 60 000 грн. ОСОБА_3 , та у розмірі 8 000 грн. ОСОБА_4 за оренду земельних ділянок за три роки та за 2020 рік.(а.с.5,6)

Вказана обставина визнана позивачем ОСОБА_1 , підтвердженням чого є його довідки, зі змісту яких вбачається, що він дійсно виплатив кошти в сумі 60000грн. за оренду земельних ділянок загальною площею 10,00 га, з 2018 року по 2020 рік, з яких 12 тисяч грн за земельну ділянку 2,00га, яка належить на праві користування гр. ОСОБА_6 , грошові кошти отримала ОСОБА_3 , що підтверджено її розпискою та про передачу 8000грн за 2020 рік, як плату за оренду землі, в тому числі 4000грн за земельну ділянку 2,00га, яка належить на праві користування ОСОБА_6 , грошові кошти отримала ОСОБА_4 про що є розписка. (а.с.59-61)

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання, а в даному випадку виконання усної домовленості, не може вважатися безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, стаття 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Позивач ОСОБА_1 при розгляді справи не заперечував, що між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 існували договірні правовідносини, а тому вважати сплачені грошові кошти у розмірі 60 000 грн. та 8 000 грн. безпідставно отриманими не можна.

Свідчення, що ці кошти були передані в рахунок майбутнього укладення договору оренди земельної ділянки не знайшли свого підтвердження. Матеріали справи не свідчать про існування таких намірів сторін. В той же час, безспірно встановлено факт орендних відносин між ними, які вже відбулися.

Доводи позивача, що сторони не реалізували намір, передбачений у розписках від 02.10.2017 року, 04.05.2020 року та 05.05.2020 року, відносно укладання у встановленому законом порядку договору оренди земельної ділянки спростовується змістом самих розписок, оскільки з них чітко вбачається, що спірні суми позивачем були надані відповідачам за оренду землі.

З огляду на вказане висновки суду першої інстанції є помилковими та такими, що не ґрунтуються за законі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не довів належними та допустимими доказами безпідставність набуття відповідачами грошових коштів, які він їм передав, в рахунок виконання укладеного з ними договору оренди.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, не правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив не законне й необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі та постановлено нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Повний текст постанови виготовлено 05 листопада 2021 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 03 серпня 2021 року скасувати.

В задоволенні позивних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А. Зайцева

О.М. Пономарьова