ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 766/12555/16-ц

Номер провадження: 22-ц/819/1804/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Семиженко Г.В.

секретар: Плохотніченко А.В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Брушко І.І.,

відповідач ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Майдан С.І., у справі за позовом ОСОБА_3 , від імені якого діє ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення суми позики,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 10.06.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав у спільну сумісну власність відповідачам терміном до 01.05.2015 року включно грошову суму в розмірі 525168,30 грн., що еквівалентно 44318,00 доларів США, виходячи з курсу готівкового продажу комерційними банками на день підписання цього договору 1USD = 11,85 грн. Відповідачі зобов`язалися повернути позивачу кошти, без нарахування відсотків до 01.05.2015 року включно в порядку та на умовах, передбачених договором. Умовами договору сторони погодили, що у разі якщо позичальники своєчасно не повернули суму позики, вони зобов`язані сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми. Відповідачі своїми підписами у договорі підтвердили факт отримання ними в спільну сумісну власність від позивача вказані кошти. Посилаючись на те, що відповідачі борг позивачу вчасно не повернули, з уточненнями, остаточно просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1 565 081,14 грн, три відсотки річних з простроченої суми у розмірі 103 748,58 грн, судові витрати в розмірі 18890,00 грн, які складаються з судового збору у розмірі 6890,00 грн та витрат, направлених на отримання правової допомоги у розмірі 12000,00 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 червня 2021 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у сумі 2 058 618,71 грн, з яких: 1 875 736,36 грн борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції, 182 882,35 грн - 3 % від з простроченої суми.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 6890 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 12 000 грн, загалом 18890,00 грн, а саме 9445 грн з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих не себе зобов`язань за договором позики утворилась заборгованість, з урахуванням визначених умовами договору інфляційних втрат 3% річних, яка підлягає примусовому стягненню на користь позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині стягнення суми боргу еквівалентної курсу долара станом на день звернення до суду та нарахованих індексу інфляції та 3% річних скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог. Зокрема зазначає про те, що суд не звернув уваги, що за умовами договору борг підлягає поверненню в грошовій одиниці України гривні в сумі, що буде еквівалентом 44318 доларів США, виходячи з курсу готівкового продажу валюти на день повернення грошових коштів, а саме 01.05.2015 року. Таким чином позовні вимоги про стягнення боргу в еквіваленті 44318 доларів США станом на 06.10.2016 року є незаконним та не обгрунтованим у зв`язку з невірним розрахунком. Крім того зазначає про те, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційні скарги

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи

10.06.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г.

Відповідно до п.1 договору, ОСОБА_3 передав у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_6 терміном до 01.05.2015 року включно грошову суму в розмірі 525168,30 грн, що еквівалентно 44318,00 доларів США, виходячи з курсу готівкового продажу комерційними банками на день підписання цього договору 1USD = 11,85 грн. Позичальники несуть солідарну відповідальність за вказаним договором перед позикодавцем.

Згідно п.2 договору, суму грошових коштів в грошовій одиниці України гривні в сумі, що буде еквівалентом 44318,00 доларів США, виходячи з курсу готівкового продажу валюти комерційними банками на день повернення грошових коштів, без нарахування відсотків позичальники зобов`язалися повернути позикодавцю до 01 травня 2015 року включно в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Цей строк може бути продовжений за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою сторін до цього договору.

Відповідно до п.6 договору позики після настання, вказаного в п.1 цього договору позичальники зобов`язалися протягом одного робочого дня повернути позичені грошові кошти в повному обсязі.

Укладення договору підтверджується борговою розпискою від 10.06.2014 року.

Висновки апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційних скарг

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (стаття 545 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обов`язок відповідача повернути борг за основною сумою позики, а також передбачене п. 7 договору зобов`язання позичальника сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Відповідач в апеляційній скарзі фактично не спростовує існування боргу та обумовлений договором позики обов`язок його повернення.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду про стягнення боргу за договором позики у розмірі, еквівалентному 44318 доларів США за курсом Національного банку України станом на 22 червня 2020 року, оскільки сторонами у договорі визначено грошовий еквівалент боргового зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, надання позики з визначенням її еквіваленту в іноземній валюті не суперечить вимогам ст. 533 ЦК України та ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», більш того, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відтак, стягнення заборгованості за позикою, еквівалентної обумовленій сторонами сумі в іноземній валюті, відповідає вимогам закону та умовам укладеного між сторонами спору договору.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення суми боргу еквівалентноїкурсу долара США станом на день визначений укладеним між сторонами договором, як день повернення грошових коштів, а саме 01.05.2015 року, зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм діючого законодавства і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки під днем виконання зобов`язання, станом на який визначається курс валюти до курсу платежу у національній валюті, є курс станом на день фактичного виконання зобов`язання, а не обумовлений договором день (в який, в даному випадку, фактично зобов`язання щодо повернення позики не було виконано).

Виходячи з викладеного, оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення основної суми боргу в розмірі 1184177 грн та 182882,35 грн - 3 % річних від простроченої суми - підлягають залишенню без змін.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Верховний Суд в постанові від 16 червня 2021 року в справі № 463/3110/19.

Враховуючи викладене, оскільки предметом договору позики є грошові кошти, визначені у доларах США, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, а втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, неправильно застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин оскаржуване судове рішення також підлягає зміні в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 заявила позов на загальну суму 2058618,71 грн, який задоволено (з урахуванням висновків апеляційного суду в цій постанові) на суму 1367059,35 грн, що становить 66,40 % від заявлених вимог.

Судові витрати понесені позивачем при розгляді справи судом першої інстанції та які оскаржуваним рішенням стягнуті з відповідача на його користь становлять 18890 грн, 66,40 % від цієї суми становить 12542,96 грн. Отже, зазначена сума судового збору за подання позовної заяви та понесених витрат на правову допомогу підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Приймаючи до уваги, що судом апеляційної інстанції частково задоволено апеляційну скаргу, з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України, із позивача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору (9596,13 грн), пропорційно до задоволеної суми (33,60 %), що становить 3224,29 грн.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги та ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, враховуючи, що з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12542,96 грн, а з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 3224,29 грн, остаточно судові витрати підлягають розподілу між сторонами шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 судових витрат в розмірі 9318,67 грн (12542,96 грн 3224,29 грн).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 червня 2021 року в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 , в задоволенні вказаних вимог.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 червня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 загальної суми заборгованості за договором позики змінити, зменшивши зазначену суму з 2058618,71 грн до 1367059,35 грн.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 червня 2021 рокув частині розподілу судових витрат змінити шляхом зменшення судових витрат, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , з 18890 грн до 9318,67 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Г.В. Семиженко