Справа № 642/7111/19
Провадження № 2/642/287/21
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добронос Д.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні батька і дитиною, визначення порядку участі батька у вихованні дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 у жовтні 2019 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні батька і дитиною, визначення порядку участі батька у вихованні дитини, у якому просив:

-Усунути перешкоди ОСОБА_2 у побаченнях ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_4 та її вихованні;

-Визначити такі способи участі ОСОБА_3 у вихованні дитини ОСОБА_4 , а також такі місця на час їх спілкування:

-До досягнення ОСОБА_4 10 років вона повинна без присутності матері, однак за її попередньої письмової згоди, обов`язково наданої батьку, щороку відвідувати батька за місцем його постійного проживання у Французькій Республіці, у зимовий період (з 01.12 по 29.02) - не менш, як на 14 днів, та у літній період (З 01.06 по 31.08) - не менш, як на 60 днів;

-З моменту досягнення ОСОБА_4 10 років та до досягнення 14 років вона за наявності у неї бажання повинна без присутності матері, однак за її попередньої письмової згоди, обов`язково наданої батьку, щороку відвідувати батька за місцем йогшо постійного проживання у Французькій Республіці, у зимовий період (з 01.12 по 29.02) - не менш, як на 14 днів, та у літній період (з 01.06 по 31.08) - не менш, як на 60 днів;

-з моменту досягнення ОСОБА_4 14 років вона у праві визначати місце свого постійного проживання за батьком чи матір`ю самостійно;

-батько має право з метою оздоровлення дитини, забезпечення розширення її світогляду чи мандрівок відпочивати з останньою поза межами України та Французької Республіки у будь-який час, у зв`язку з чим мати дитини зобов`язана надати батькові нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон;

-мати впродовж 15 календарних днів з моменту отримання на власну електронну адресу (ІНФОРМАЦІЯ_1 ) електронного повідомлення від батька ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про погодження виїзду дитини за кордон, зобов`язується добровільно передати останньому дитину у місці її постійного проживання разом з: особистими речами дитини (одягом, іграшкам, книгами, іншими речами дитини вжиН до яких дитина має особливий інтерес); 2) оригіналами документів на дитину (паспортом для виїзду дитини за кордон, довідками з медичного і навчального закладів); нотаріально посвідченою згодою матері на виїзд дитини за кордон;

-батько у будь-який період його перебування в Україні має право відпочивати з дитиною у будь-яких місцях м. Харкова, у тому числі розважальних визначених самостійно батьком, у дату і час, попередньо погоджених з матір`ю, однак за відсутності сторонніх осіб, не рідше трьох днів на тиждень і тривалістю не менш 3-х годин на день;

-мати впродовж 3 календарних днів з моменту отримання на власну електронну адресу (ІНФОРМАЦІЯ_1 ) електронного повідомлення від батька ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про погодження дати і часу відпочинку батька з дитиною зобов`язується добровільно передати останньому дитину у місці її постійного проживання разом з особистими речами дитини (одягом, іграшкам, книгами, іншими речами дитини вжитку до яких дитина має особливий інтерес);

-до досягнення ОСОБА_4 10 років батько за згодою матері має право безперешкодно спілкуватися з дитиною з 18 год. 00 хв. (за Київ. час.) за допомогою телефонного зв`язку, месенджерів мережі Інтернет, соціальне мережах, Е-mаіІ тощо, однак воно повинне відбуватися не рідше 3 (трьох) днів на тиждень і тривати не менше ніж 2 (двох) годин на день;

-після досягнення ОСОБА_4 10 років батько без згоди матері має право безперешкодно спілкуватися з дитиною з 18 год. 00 хв. (за Київ. часом) за допомогою телефонного зв`язку, месенджерів мережі Інтернет, соціальні мереж, Е-mаіІ тощо, однак воно повинне відбуватися не рідше 3 (трьох) днів на тиждень та тривати не менше ніж 2 (двох) годин на день.

Позов обґрунтовано тим, що позивач позбавлений можливості захистити свої батьківські права на спілкування з власною донькою у інакший спосіб, ніж шляхом звернення до суду з відповідним позовом, оскільки матір дитини ( ОСОБА_2 ), з якою постійно проживає дитина на території України, постійно чинить перешкоди та унеможливлює спілкування його з донькою у звичний спосіб, а також за допомогою відео/телефонного зв язку. Крім того, постійне спілкування батька та дитини ще ускладнюється і тим, що ОСОБА_3 є громадянином Французької Республіки і його постійним місцем проживання є м. Сет.

Сторонами вирішувалось у договірному порядку й питання щодо розподілу батьківського часу та обов`язків сторін. Задля пришвидшення розгляду питання про розірвання шлюбу та врегулювання розбіжностей щодо виховання дитини було укладено та підписано відповідну угоду. Попри всі домовленості між сторонами, врегулювання їх у письмовому договорі, умови договору не виконуються.

Всі намагання позивача нормальним, мирним шляхом врегулювати цей спір призводять лише до конфліктів, оскільки відповідач перешкоджає позивачу, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини, через які він не може в нормальних умовах спокійно, без сварок і скандалів зустрічатися з дитиною. Весь цей час намагається налагодити нормальний зв`язок із донькою, брати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення.

Відповідачка перешкоджає здійсненню ним батьківських обов`язків, прав щодо дитини, не надає інформації про стан здоров`я дитини, змінює місце перебування та місце проживання дитини без його відома, що позбавляє його можливості бачитись з дитиною.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 проживає окремо від дитини, він завжди цікавиться здоров`ям, життям та потребами доньки. Постійно допомагає фінансово, перераховує кошти на утримання дитини, про що свідчать квитанції з банку про грошові перекази. Позивач прагне піклуватися про дитину, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, має належні житлові умови, відсутні обставини, які б могли бути підставою для обмеження права батька на спілкування з дитиною тощо.

Оскільки обмежується реалізація права батька на спілкування та побачення з дитиною, право на контакт з дитиною, відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», а також право дитини на сімейне виховання, можливість духовного розвитку, право дитини на належне батьківське виховання, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

06.02.2020 року відповідач надала письмовий відзив по справі . У відзиві відповідач повністю заперечувала проти позовних вимог, вважала їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначила, що жодних перешкод у спілкуванні позивача з донькою не чинила. Також вказує на безпідставні звинувачення з боку позивача щодо її ставлення до виходвання доньки. Вказувала, що дійсно між сторонами було укладено договір від 23.02.2018 року, щодо невиконання умов якого вказує позивач, яким визначено порядок участі батькі у спілкуванні та вихованні дитини. Але дійсні умови вказаного договору трактуються позивачем довільно. Також відповідач посилалась на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки на теперішній час діє укладений між ними договір, який не розірваний та не визнаний недійсним. Таким чином, не можуть бути задоволені судом позовні вимоги, що суперечать чинному договору, який діє між сторонами і зобов`язання за яким мають виконуватися в силу Закону та Договору.

Викладений зміст резолютивної частини позову спрямований виключно на забезпечення інтересів батька, і не враховує інтереси дитини, що у світлі новітнього підходу практики ЄСПЛ та Верховного суду є неприпустимим. Так, встановлення обов`язку для ОСОБА_4 , подорожувати за межі України при тому що дитина є недієздатною за віком і не може виявляти свою волю - взагалі не відповідає інтересам дитини. Встановлення обов`язково мінімального спілкування не менше 3-х днів на тиждень та не менше 2-х годин на день після 18:00 означає повне ігнорування ОСОБА_3 , свободи вибору дитини та її волевиявлення і неминуче призведе до порушення нормального часу відпочинку та майбутньої підготовки до шкільних занять, що вкрай не відповідає інтересам дитини. Загалом, такі способи спілкування, про які веде мову Позивач, враховуючи те, що дитина досі відчуває страх перед ним, а з матір`ю знаходиться у спокійному та стабільному середовищі - не відповідає інтересам дитини.

За клопотанням представника відповідача у судовому засіданні була допитаня старша донька ОСОБА_2 - неповнолітня ОСОБА_8 , яка суду розповіла про обставини проживання їх родини у Франції, після одруження її матері із ОСОБА_3 . Їй на той час було 8 років. До неї він ставився в цілому гарно, але не дозволяв при ньому розмовляти російською мовою, оскільки він не розумів про що йде мова. Та інколи змушував їсти її їжу, яка їй недовподоби. Вона вказала, що вона не все пам`ятає. Щодо ставлення ОСОБА_3 до його доньки вказала, що ставився він до неї гарно, любив її. Пам`ятає, як коли вони разом приїхали з мамою та ОСОБА_4 до Франції, та ОСОБА_3 вигнав їх з матір`ю з дома без документів, а ОСОБА_4 забрав та поїхав. Вона не постійно жила із мамою у Франції. Коли навчалась у Франції, то вона не знає хто оплачував навчання. Був час коли вона жила в Україні разом із батьком та бабусею, а мати з ОСОБА_4 у Франції. Коли мама повернулась з ОСОБА_4 до України, вони проживали разом. Також ОСОБА_3 приїзджав до них у квартиру. Інколи спілкувався з ОСОБА_4 по відеозв`язку. Але ОСОБА_4 не завжди хоче спілкуватися, ніхто їй не забороняє. Щодо конфлікту, який стався між матір`ю та ОСОБА_3 , то вона присутня не була, та вказала що конфлікт відбувся на очах ОСОБА_4 і в неї після цього був стрес. Після цього вона стала інколи казати, що боїться тата. Після конфлікту мати перестала спілкуватися із ОСОБА_3 ОСОБА_4 займається у різних гуртках, та у дошкільному закладі «Бойко» с 2019 року. Роздукованих фото ОСОБА_3 у квартирі немає.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, зазначив також, що він не має можливості спілкуватися з донькою вже тривалий час. Посилався на те, що розлучення дитини з батьком жодним чином не йде дитині на користь, а лише заважає її повноцінному розвитку, обмеження батька у спілкуванні з дитиною є порушенням прав батька і дитини. Вказав, що він вживає усіх можливих заходів щодо можливості приймати участь у вихованні доньки. При цьому, в процесі розгляду справи ситуація не змінилась, позивач досі позбавлений можливості брати участь у спілкуванні та вихованні доньки.

Представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві.

Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надали суду висновок щодо встановлення порядку участі батька у вихованні дитини, та заяву про слухання справи за відсутністю їх представника.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони 13.06.2015 року зареєстрували шлюб, який був зареєстрований у реєстратора актів цивільного стану комуни Рамбервілле (Вогези), актовий запис № 5.

Позивач, який є громадянином Французської республіки, та відповідач, яка є громадянкою України, мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народитлася на території України у м. Харків, та є громадянкою України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05.04.2018 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до якої визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - місце проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 .

Підставою звернення до суду стало те, що сторони не можуть дійти згоди щодо порядку участі батька у вихованні доньки, позивач не має можливості спілкуватися з донькою та приймати участь у її вихованні.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Згідно із ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

За змістом ст.ст. 3, 7, 8, 10 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в`їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз`єднання сім`ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім`ї. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Згідно ст.ст. 11, 15, 16, 16-1 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Заходи і гарантії забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт визначаються судом у кожному конкретному випадку. Такими заходами і гарантіями є: зобов`язання особи, яка контактує з дитиною, оплачувати витрати, пов`язані з переїздом та проживанням дитини, а також, у разі потреби, - будь-якої іншої особи, яка супроводжує дитину, повідомляти особі, з якою проживає дитина, про місце перебування дитини під час реалізації нею права на контакт, з`являтися особисто разом з дитиною до органу опіки та піклування з періодичністю, визначеною судом; заборона зміни місця перебування дитини під час реалізації нею права на контакт; реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави; інші заходи, передбачені законом.

Отже, при вирішенні спору щодо забезпечення реалізації права доступу до дитини, участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини, з урахування конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» ).

Також, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При розгляді судом спорів щодо забезпечення реалізації права доступу до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування з дитиною одного з батьків, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (стаття 19 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином Французської республіки та постійно там проживає. Відповідач є громадянкою України. Фактичне місце проживання малолітньої дитини знаходиться на території України. Дитина проживає разом із матір`ю.

Відповідно до ч.4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до пунктів 73, 74 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», розгляд вищезазначеного питання та надання відповідного висновку до суду щодо розв`язання спору розглядається службою у справах дітей та сім`ї за місцем проживання дитини.

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надали висновок № 580 від 20.11.2020 року, відповідно до якого зазначено, що під час розгляду питання встановлено, що малолітня ОСОБА_4 мешкає разом із своєю матір`ю за адресою АДРЕСА_2 .

Батько мешкає у АДРЕСА_3 . Також досліджувався засвідчений переклад Звіту з французської мови на українську щодо умов проживання у ОСОБА_3 .

23.02.2018 року між батьками укладено договір про участь батька у вихованні та утриманні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Алєксєєвою Л.В.

У висновку в тому числі вказано про те, що між сторонами укладено мирову угоду щодо аліментів та визначення місця проживання дитини, яка була затверджена Ленінським районним судом м. Харкова 05.04.2018 року.

ОСОБА_3 у липні 2018 року була спроба змінити місце проживання дочки, з приводу чого ОСОБА_2 зверталася до поліцейського відділу м. Сет із заявою від 23.07.2018 року.

У березні 2019 року у ОСОБА_3 була спроба змінити місце проживання дочки, що стало підставою внесення відомостей до ЄРДР за ч. 2 ст. 146 КК України. Кримінальне провадження закрито по цій справі.

Практичний психолог ОСОБА_13 , 19.09.2020 року проводила психологічне обстеження малолітньої ОСОБА_4 . Відповідно до висновку, особа батька ОСОБА_3 викликає у дитини амбівалентні почуття, що свідчить про нормативність виходу із стресової ситуації - дитина вже не відчуває тотальної тривоги та страху внаслідок травматичної події, а згадує та уявляє образ «хорошого» батька, проте травматичний досвід сильніший, ніж позитивні згадки про батька.

Відповідно до висновку, після дослідження усіх наданих документів та відомостей, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне встановлення порядку участі ОСОБА_3 у вихованні малолітньої дочки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначивши час: перша, третя субота та неділя кожного місяця з 10-00 до 19-00 за згодою дитини, у присутності матері дитини ОСОБА_2 , за місцем проживання дитини.

Частиною 1 ст. 2 СК України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабусею та дідусем.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ст. 15 вказаного Закону, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів .

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом буде визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Дані положення законодавства повністю знайшли відображення і з Положеннями Конвенції ООН " Про права дитини" від 20 листопада 1989 року.

Згідно вимог ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

На підставі ст. 151 ч.ч.1,3 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Стаття 52 Конституції України вказує на те, що форми та методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року та Закону України «Про охорону дитинства».

За вимогами ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

У випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

При встановленні судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини.

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У даному випадку, створення відповідачем перешкод позивачу у вихованні та спілкуванні є очевидним, з огляду на встановлені стосунки між сторонами, на позицію позивача, який в ході своїх пояснень погоджувався з будь-якими умовами спілкування з донькою. Також з огляду на те, що мати з донькою змінили місце проживання зазначене у затвердженій мировій угоді.

З метою усунення позивачеві перешкоди у спілкуванні з донькою, суд дійшов до висновку про необхідність усунення перешкод батьку малолітньої дитини у спілкуванні з донькою шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачеві у спілкуванні з донькою та визначення днів побачень.

За змістом ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні, побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і принаймні в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.

У матеріалах справи відсутні дані щодо негативного впливу батька на розвиток дитини, наявність такого впливу не підтверджено відповідними доказами. Відповідачем були надані підтвердження щодо її звернень до правоохоронних органів відносно протиправної поведінки позивача по відношенню до відповідача, при цьому, відомості про притягнення позивача до відповідальності, чи встановлення його вини у діях, про які зазначає відповідач - надані докази не містять.

Інформації щодо позбавлення позивача батьківських прав, або щодо ініціювання вказаного питання відповідачем - суду не надано.

Звернення відповідача до правоохоронних органів з заявами на неправомірні дії позивача, проведення перевірки за цими зверненнями не є підтвердженням винної поведінки останнього по відношенню до дитини, негативного впливу на неї і як наслідок усунення його від участі у вихованні доньки.

З матеріалів справи вбачається наявність непорозуміння сторін щодо участі у вихованні дитини, навіть конфліктних ситуацій. Разом з тим, національні і європейські норми права визначають право дитини, яка розлучається з одним із батьків, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти.

Негативний вплив на психоемоційний стан малолітніх та їх розвиток спричиняють конфлікти, які виникають між їх батьками на ґрунті неприязних стосунків, мимовільним свідком яких є діти.

Водночас, суд бере до уваги відомості щодо психоемоційного стану дитини ОСОБА_4 , той факт, що вона вже протягом тривалого часу із батьком не спілкувалася, враховується також й те, що постійним місцем проживання дитини шестирічного віку є Україна, дитина прижилася у своєму середовищі, відвідує навчальний заклад, отримує медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, мова спілкування, тощо. Тож доцільним буде враховуючи її вік, а також те, що дитина та батько розмовляють різними мовами, необхідний адаптаційний період для дитини для того, щоб розпочала спілкування з батьком, налагодження відносин між батьком та донькою, зміцненням психоемоційного зв`язку та формуванням довірливих стосунків між ними.

Окрім того, враховуючи відсутність інформації щодо всіх місць фактичного проживання дитини, суд вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_2 надавати інформацію щодо фактичного місця проживання дитини.

При цьому, суд звертає увагу, що уданому випадку сторони мають докласти всіх зусиль шляхом взаємних поступок та компромісів з метою забезпечення максимально комфортного сприйняття дитиною інформації про батька.

Також , суд резюмує право батька на вільне спілкування з дитиною у будь-який час в режимі телефонного, смс або інтернет спілкування незалежно від графіку спілкування, за умови забезпечення батьком необхідного духовного, фізичного і морального розвитку дитини, з урахуванням режиму дня та особистостей відповідного віку.

Разом з цим, вимоги щодо виїзду дитини до місця проживання до батька за кордон та надання права спільного відпочинку батька з донькою з правом виїзду за кордон - задоволенню не підлягають, оскільки чинне законодавство передбачає порядок тимчасового виїзду дитини за межі України з безумовним дотриманням встановлених вимог.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХП та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Згідно ч.2 cт.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Вивезення дитини за кордон без визначення при цьому конкретного місця перебування, дати і мети виїзду суперечать положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, а також обізнаності їх про конкретне місце перебування дітей, мети цього перебування та конкретного проміжку часу, на який дітей буде вивезено за межі України.

Однак, суд вважає можливим встановлення позивачу часу для спільного оздоровчого відпочинку з донькою протягом літнього періоду на території України. При цьому суд вважає за доцільне, враховуючи інтереси матері та дитини, покласти на батька обов`язок узгоджувати період виїзду з дитиною на оздоровчий відпочинок та місце такого відпочинку з урахуванням стану здоров`я дитини та інших обставин, які можуть бути перешкодою для такого відпочинку.

Це не суперечить інтересам дитини, не перешкоджає її нормальному розвитку і відповідає обсягу обов`язків та прав батька щодо доньки.

Всі інші вимоги ОСОБА_3 стосовно більш ретельного фіксування обов`язків матері на думку суду є покладення зайвого тягаря на особу та приведе до зайвого та необґрунтованого втручання в їх особисте життя, яке захищено ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є неприпустимим.

Суд також звертає увагу що покладення зайвих обов`язків на матір дитини , може мати несприятливі для зобов`язаної сторони наслідки, та можливість сторони заявити про невиконання рішення суду за будь-якої ситуації.

Щодо вимоги позивача, що з моменту досягнення ОСОБА_4 14 років вона у праві визначати місце свого постійного проживання за батьком чи матір`ю самостійно, то вона є безпідставною, оскільки відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою.

Тобто вказане положення визначено законом.

Що стосується доводів відповідача та її представника щодо наявного договору від 23.02.2018 року між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення порядку спілкування батька з неповнолітньою дитиною, суд зазначає наступне.

У п. 14 Договору сторони визначились що усі спори, що виникаютьв процесі виконання договору, та розбіжностей при відсутності домовленості між сторонами - вирішуються в судовому порядку.

Фактично договір є припиненим з моменту як позивач подав до суду позовну заяву в якій вимагає встановити інший ніж зазначений у договорі спосіб та порядок спілкування батька з дитиною.

При цьому суд зазначає, що потреба втручання держави шляхом вирішення спору між батьками щодо їх участі у вихованні дитини, обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, суд враховує принцип рівності прав батьків у вихованні дитини, а також інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, вік дитини та її розпорядок дня, активне та стабільне бажання батька на участь у вихованні та спілкуванні зі своєю донькою, наявність конфлікту між батьками, гостро- емоційні і мінливі стосунки між ними, відсутність обставин, які б могли бути підставою для обмеження права батька на спілкування з дитиною, необхідність її спілкування як з батьком, так і з матір`ю, які не можуть самостійно визначити порядок участі у вихованні доньки, розпорядок дня дитини, суд дійшов висновку про можливість визначення порядку періодичних побачень батька з дитиною у перехідний період (перші шість місяців, але не менше шести зустрічей) у присутності матері. Оскільки проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері на першому етапі може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною на теперішній час відсутній сталий психологічний зв`язок та дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, повноцінно може не сприймати позивача. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності дочки до батька, після чого вже буде можливо проводити зустрічі без присутності матері.

Крім того, з урахуванням вікових змін дитини,її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини, в тому числі щодо подальшого вирішення питання про можливе спілкування їх на території іноземної держави.

Одночасно, відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд зауважує, визначений спосіб участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, не містить об`єктивних умов, за яких побачення батька можуть відбуватися виключно за згодою дитини.

Ані органом опіки та піклування, ані відповідачем у справі не надано суду доказів на підтвердження висновку про те, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише за бажанням дитини, а так само що між батьком та дитиною існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні.

Враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.

Також суд не погоджується із графіком встановленим органом опіки, оскільки він заздалегідь є неспроможним із врахуванням проживання батька за межами території України.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного вище, керуючись ст..ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 193, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні батька і дитиною, визначення порядку участі батька у вихованні дитини- задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні батька з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визначити порядок участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом встановлення зустрічей з донькою:

у перехідний період (перші шість місяців після набранням рішенням суду законної сили, але не менше шість зустрічей, будуть відбуватися в присутності матері дитини - ОСОБА_2 . Батько проводить час з дитиною без спільної ночівлі дитини):

-під час перебування ОСОБА_3 в Україні періодичні особисті побачення з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відбуваються за попередньою домовленістю з матір`ю дитини не менше трьох днів на тиждень, у будній день не менше двох годин, з урахуванням погодних умов, стану здоров`я дитини та без порушень її режиму; у вихідний день (субота або неділя) починаючи з 11:00 години до 17:00 години, з правом прогулянок по місту та відвідування дитячих розважальних центрів;

після закінчення перехідного періоду:

-під час перебування ОСОБА_3 в Україні періодичні особисті побачення з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відбуваються без присутності матері, за попереднім узгодженням з матір`ю дитини, не менше трьох днів на тиждень, у будній день не менше двох годин, з урахуванням погодних умов, стану здоров`я дитини та без порушень її режиму; у вихідний день (субота або неділя) починаючи з 10:00 години до 18:00 години, з правом прогулянок по місту, відвідування дитячих розважальних центрів та відвідування місця проживання батька, з повідомленням матері про місце перебування дитини під час реалізації батьком права на контакт з дитиною;

Початок та закінчення зустрічі відбувається за місцем проживання дитини.

Для цього, зобов`язати ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_3 про місце проживання дитини, або про зміну місця проживання дитини, якщо таке відбулось.

- Встановити можливість спільного відпочинку ОСОБА_3 з його малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , протягом літнього періоду тривалістю на 2 тижні на території України, за умови узгодження з матір`ю дитини періоду виїзду на оздоровчий відпочинок та місця відпочинку, з урахуванням стану здоров`я дитини та інших обставини, які можуть бути перешкодою для такого відпочинку.

Не залежно від періоду, батько має право на необмежене спілкування з дочкою особисто засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет за допомогою Skype, Viber, WhatsАРР, з урахуванням режиму дня дитини. Для цього зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 інформацію про наявні засоби зв`язку (номер телефону, скайпу, тощо) для спілкування батька з дитиною; зобов`язати ОСОБА_2 надавати інформацію ОСОБА_3 про зміну номера телефону, облікового засобу скайпу та інших засобів зв`язку, необхідних для спілкування батька з донькою.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Ленінський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.10.2021 року.

Суддя О.В. Бородіна