Номер провадження: 22-ц/813/8680/21
Номер справи місцевого суду: 522/4323/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.05.2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину,-

ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь нього аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , 2004 року народження, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дати подання заяви про видачу судового наказу та до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.05.2021 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована тим, що у заяві про видачу судового наказу заявник вказав на наявність підстав для видачі судового наказу, враховуючи, що з нього за рішенням суду від 17.12.2015 року стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 та яку він зазначає боржником у даній заяві.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини викладені у заяві про видачу судового наказу містять докази спору між батьками, щодо сплати аліментів, а це є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що заявником не надано доказів, щодо оскарження чи звернення до суду із заявою про перегляд рішення про стягнення аліментів, що могло свідчити про незгоду заявника із судовим рішенням.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просить суд ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.05.2021 року скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не встановлені всі обставини, які мають значення для справи, не враховані інтереси неповнолітньої дитини, а тому ухвала підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 зазначає, що в жовтні 2020 року до нього, за власним бажанням переїхала на постійне місце проживання донька ОСОБА_4 2004 року народження. Зазначає, що вказаний факт підтверджується актом обстеження умов проживання від 11.12.2020 року, який було складено посадовими особами Територіального відділу Служби у справах дітей ОМР у Приморському районі м. Одеси. В акті засвідчено, що в квартирі є всі необхідні умови для проживання дитини, а також зазначено коло осіб, які проживають разом: ОСОБА_1 , 1968 р.н. та ОСОБА_4 2004 р.н.

Апелянт також вказує, що місце реєстрації заявника та його доньки АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить йому на праві приватної власності. Донька заявника ОСОБА_4 зареєстрована з батьком з 2011 року. Мати ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає з 2015 року з 13.02.2021 року знята з реєстрації та зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що вказані обставини підтверджуються також актом завіреним головою ОСББ «ПОКРОВ»

Вказує, що вихованням та матеріальним утриманням доньки на теперішній час займається виключно заявник.

ОСОБА_1 доводить до відома суду той факт, що ОСОБА_5 на даний час в добровільному порядку кошти на утримання дитини не надає, більше того, продовжує отримувати аліменти на утримання спільної доньки ОСОБА_3 .

Апелянт вказує також на те, що судом першої інстанції не зазначено жодних конкретних порушень ст. 163 ЦПК України при поданні вказаної заяви про видачу судового наказу, з огляду на що, ОСОБА_1 вважає, що підстав для такої відмови у суду не було.

Крім того, апелянт доводить до відома суду апеляційної інстанції той факт, що ним подано до Приморського районного суду м. Одеси позов щодо припинення стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання їхньої спільної доньки ОСОБА_6 , справа №522/2507/21.

Апелянт вважає ухвалу суду першої інстанції такою, що не відповідає нормам законодавства, та постановлену з грубим порушенням норм процесуального права.

ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі у встановлений апеляційним судом строк станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.08.2021 року провадження у вказаній цивільній справі було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.10.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 2 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 було подано заяву в порушення ст. 163 ЦПК України з огляду на наступне.

Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

З аналізу даної норми та Розділу ІІ ЦПК України слідує, що стягнення аліментів також здійснюється у безспірному порядку шляхом видачі судового наказу, який згідно ч.1 ст. 170 ЦПК України, не може бути скасований.

Згідно судового рішення з заявника стягуються аліменти на дитину.

Щодо норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, то обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений ч.2 ст.51 Конституції України, в якій зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Такий обов`язок також передбачений ст.180 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а в окремих випадках і своїх повнолітніх дітей. Отримання аліментів на дитину не залежить від того перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. Чинним законодавством України передбачено декілька способів стягнення аліментів.

Виконання батьками обов`язку утримувати дитину може здійснюватися за домовленістю між ними. Так за домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні, в грошовій і (або) натуральній формі. Також батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст.182 Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 заперечує щодо стягнення з неї відповідної суми аліментів, та між сторонами дійсно наявний спір щодо вказаних обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

У заяві про видачу судового наказу заявник посилається на те, що його неповнолітня дочка ОСОБА_6 проживає разом з ним з жовтня 2020 року, що підтверджується актом обстеження умов проживання складений 11.12.2020 року працівника територіального відділення служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі, в якому зазначено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані та спільно проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Апеляційний суд враховує той факт, що на вказану дату, в суді апеляційної інстанції відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на боці позивача ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів, стягнення з ОСОБА_2 аліментів отриманих з жовтня 2020 року та судових витрат, справа № 522/2507/21.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині щодо наявності між сторонами спору, та те, що вказане є підставою для відмови у видачі судового наказу.

З огляду на зазначене, судом відповідно до норм чинного законодавства було обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу, оскільки за вказаних обставин, між сторонами дійсно вбачається спір.

Враховуючи вищевикладене, колегія суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги не можуть свідчити про порушення норм права при постановленні оскаржуваної ухвали, оскільки фактично стосуються незгоди сторони відповідача з ухваленим рішенням.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 141, 367, 369, 371-372, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.С. Погорєлова

А.П. Заїкін