ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/834/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Хома М. В.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

учасників справи - представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Мужа В.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/17963/20 за апеляційною скаргою представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Мужа Валерія Вікторовича на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, ухваленого суддею Герчаківською О.Я., повний текст судового рішення складено 26 січня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обгрунтування вимог посилалась на те, що 15 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 8 000 євро під сім відсотків річних строком на п`ять років. Перший рік відповідачка була звільнена від будь-яких виплат, однак, надалі, згідно умов договору, повинна була сплачувати відсотки та частково повертати борг. Строк розрахунку за договором настав 15 лютого 2019 року, однак кошти повернуті не були. ОСОБА_3 за договором відступлення права вимоги № 190919 від 19 вересня 2019 року відступив ОСОБА_2 право вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 по договору кредитування на суму 8 000 євро зі всіма нарахованими відсотками від 15 лютого 2014 року з правом нарахування всіх штрафних санкцій, передбачених договором та/або законом. 07 жовтня 2020 року позивачка надіслала на поштову адресу відповідачки заяву про досудове врегулювання спору з вимогою повернути кошти. Однак, на момент подання до суду позовної заяви відповідачкою жодних дій для погашення заборгованості вчинено не було. Таким чином, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 свого зобов`язання позивачка просить стягнути з відповідачки 8 000 євро суми основного боргу та 3 173, 14 євро - 7% річних, що разом складає 11 173,14 євро.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу, що становить 8 000 євро, та 3 173,14 євро - 7% річних, що разом складає 11 173,14 євро.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 3 746,35 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 лютого 2021 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 15425 (п`ятнадцять тисяч чотириста двадцять п`ять) грн. 00 коп.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2021 року заяву представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Мужа Валерія Вікторовича про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Муж В.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального права. Вказує на те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами, що саме відповідачка ОСОБА_1 отримувала будь-які кошти від ОСОБА_3 (громадянина Німеччини). Із змісту договору не вбачається, що цей договір є договором позики. Із змісту договору випливає, що цей договір є договором кредитування, однак, не вказано, що кошти є переданими на момент його укладення та не вказано строк, протягом якого ці кошти мають бути передані. За умовами договору кредитована сума вноситься на рахунок, однак жодних доказів переказу коштів на рахунок відповідачки подано не було.

Апелянт посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц відповідно до яких за своїми ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору позики, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказує, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Однак, у даній справі жодних розписок чи підтверджень банківського переказу коштів позивачка не надала, а відповідно не довела факту передання коштів чи укладення договору позики.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року залишити без змін. Посилається на те, що вона надала належні та допустимі докази того, що саме ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти. Суд першої інстанції встановив всі обставини справи та дав належну оцінку доказам у справі.

Зазначає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладання договору, але й фактом передачі грошової суми позичальнику. Договір від 15.02.2014 року з перекладом це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням про їх повернення через 5 років разом із встановленими в договорі відсотками.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки адвокат Муж В.В. підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи.

Позивачка ОСОБА_2 , будучи повідомленою про день та час розгляду справи в судове засідання не з`явилась .

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 4 жовтня 2021 року за клопотанням позивачки ОСОБА_2 від 04 жовтня 2021 року розгляд даної справи призначено в режимі відеоконференції у Подільському районному суді м.Києва на 2 листопада 2021 року.

Копію даної ухвали було направлено на електронну адресу позивачки ОСОБА_2 , зазначену нею в клопотанні про проведення судового засідання в режимі відеоконференції від 4 жовтня 2021 року - ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є одночасно і адресою представника позивачки, адвоката Колючка О.І., що вбачається із доказів про його повноваження та клопотань до суду (т.1а.с.59-63;91;94;108;114;139-139;168 )

Проте, ні позивачка, ні її уповноважений представник - адвокат Колючок О.І. у визначений судом час у Подільський районний суд м.Києва не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою сторони позивачки не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В матеріалах справи міститься копія договору від 15 лютого 2014 року російською мовою (а.с.4), та його переклад українською мовою, здійснений перекладачем Бюро перекладів «МАК СО» (а.с.4-зворот;5). Із змісту договору вбачається, що він укладений між ОСОБА_3 ( Німеччина) та ОСОБА_1 . Тернопіль (Україна). ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домовились, що ОСОБА_3 кредитує ОСОБА_1 грошовими коштами в розмірі вісім тисяч євро внесеному на рахунок (мовою оригіналу "внесением на счет") під сім відсотків річних на розвиток приватного підприємства або малого бізнесу. Сума грошей може додатково вноситись ОСОБА_3 від вище зазначеної суми, якщо таке знадобиться за непередбаченими витратами, і розгляду справи з двох сторін. Сума внесення повинна буде відображатись письмово у вигляді додатку до договору. Термін кредитування - 5 років і може бути продовжений після обопільного узгодження, також може бути розірваний, якщо одна із сторін не виконає умови договору. Внесення процентних ставок та погашення боргу повинні додаватись в письмовому вигляді до договору з підписом двох сторін до 15 лютого 2016 року. Договір звільняє ОСОБА_1 від усіх виплат перший рік після підписання договору.

Відповідно до договору відступлення права вимоги № 190919 від 19 вересня 2019 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 право вимоги на умовах, які існували на момент укладення договору за зобов`язаннями ОСОБА_1 по договору кредитування на суму вісім тисяч євро зі всіма нарахованими відсотками від 15 лютого 2014 року з правом нарахування всіх штрафних санкцій, передбачених договором та/або законом.

04 жовтня 2019 року ОСОБА_3 надіслав на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги по договору кредитування від 15 лютого 2014 року, в якому повідомив про укладання договору відступлення права вимоги №190919 від 19 вересня 2019 та надав реквізити нового кредитора, що підтверджується накладною АТ «Укрпошта» № 60 від 11 жовтня 2020 року та описом вкладення у цінний лист.

07 жовтня 2020 року позивачкою було направлено на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу із проханням перерахувати 8 000 євро та всі нараховані за п`ять років відсотки поштовим переказом протягом десяти днів з дня отримання вимоги, що стверджується накладною АТ «Укрпошта» № 605 та описом вкладення.

Позивачкою ОСОБА_2 не подано доказів внесення коштів 8000 євро на рахунки відповідачки чи будь-які інші рахунки для відповідачки або передачі останній будь-яким іншим способом коштів в обумовленій договором сумі.

Відповідачка через свого представника адвоката Мужа В.В. заперечує як факт укладення даного договору, так і факт отримання грошових коштів за таким договором як обумовленим договором шляхом внесення коштів 8000 євро на рахунок, так і будь-яким іншим способом.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка порушила свої зобов`язання за договором позики наданих їй коштів 8000 євро, а тому відповідно до положень ст.ст. 1050, 1054 ЦК України позивачка має право на стягнення заборгованості та відсотків, обумовлених договором у розмірі 7% річних.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачається, що за порушення строків здійснення оплати, встановлюється відповідальність як за договором так і на загальних законодавчих підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у ст.1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суд першої інстанції, застосувавши положення статей 1046, 1049 ЦК України, дійшов висновку, що позичальник свої зобов`язання не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивачки договір про кредитування на суму 8000 євро.

Однак, такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів апеляційного суду, є необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального права.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з позовом, на обґрунтування позову та на підтвердження факту укладення договору кредитування від 15.02.2014 року, змісту умов договору, та отримання відповідачкою обумовленої договором суми 8000 євро ОСОБА_2 надала суду копію договору з перекладом та копію досудової вимоги.

Разом із тим, суд не зауважив, що зі змісту договору вбачається, що ОСОБА_3 кредитує ОСОБА_1 грошовими коштами в розмірі вісім тисяч євро внесеному на рахунок (мовою оригіналу "внесением на счет") під сім відсотків річних на розвиток приватного підприємства або малого бізнесу.

Отже, із договору не вбачається факту передачі коштів ОСОБА_3 та отримання їх відповідачкою ОСОБА_1 на час укладення договору. Натомість обумовлена сума 8000 євро повинна була бути внесена на рахунок відповідачки.

Представник відповідачки посилається на те, що позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачці.

Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Таким чином, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів про отримання відповідачкою грошової суми позики 8000 євро в обумовленому договором порядку шляхом внесення позикодавцем на рахунок останньої. Сама по собі копія договору про кредитування не свідчить про факт передачі спірних коштів 8000 євро, оскільки змістом договору чітко врегульовано спосіб передачі коштів, а саме: шляхом внесення на рахунок. Однак, дані про внесення на рахунок відповідачки коштів ОСОБА_3 у сумі 8000 євро або передачі відповідачці іншим способом зазначених коштів у матеріалах справи відсутні. Доказів про таке внесення позивачкою не подано ні до суду першої інстанції, ні на спростування доводів апеляційної скарги до апеляційного суду.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду арґументи позивачки у відзиві на апеляційну скаргу, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладання договору, але й фактом передачі грошової суми позичальнику, договір від 15.02.2014 року з перекладом це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням про їх повернення через 5 років разом із встановленими в договорі відсотками. Такі доводи не можуть бути прийняті з огляду на зміст самого договору від 15.02.2014 року, за яким кредитування відбувається шляхом внесення на рахунок відповідачки коштів ОСОБА_3 у сумі 8000 євро, однак таких обставин не встановлено.

Відповідно до положень п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що оскаржуване судове рішення постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з постановленням нового рішення по суті позовних вимог про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу .

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Оскільки судом апеляційної інстанції рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року скасовується, тому додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 лютого 2021 року втрачає силу.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та з урахуванням звільнення позивача, яка є інвалідом другої групи (а.с.8,8-зворот, т.1), від сплати судового збору відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», понесені відповідачкою судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 5619,52 грн (а.с.249 т.1; а.с.6,т.2) підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Муж Валерій Вікторович, задовольнити.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до банківських квитанцій від 18.06.2021 року та 20.07.2021 року на загальну суму 5619,52 грн. компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2021 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Хома М.В.