Номер провадження: 22-ц/813/4330/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу виконуючого обов`язки директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Ахмерова Олександра Олександровича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року по цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: Одеська міська рада, про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: Одеська міська рада, про витребування майна - підвалу, загальною площею 73,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію. Позовні вимоги мотивовані тим, що вказане приміщення є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі ОМР. У зв`язку з тим, що вказане нежитлове приміщення незаконно вибуло з володіння ОМР, останнє вимушене звернутися з цим позовом до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, виконуючий обов`язки директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Ахмеров Олександр Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 14.09.2021 року на 15-00 г., представник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з продовженням на території України карантину через Ковід-19. Іншої мотивації у заяві не наведено. Дана заява, яка подана до апеляційного суду через електронну пошту не містить електронного підпису особи, яка її подала.

Присутній в судовому засіданні представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заперечував проти відкладення розгляду справи посилаючись на розумність строку розгляду апеляційної скарги та на відсутність поважної причини не явки представника відповідача з огляду на вільний доступ до Одеського апеляційного суду. Також представник звернув увагу на відсутність електронного підпису особи, яка подала заяву.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- позивач не довів наявності у нього права власності на спірне приміщення, а саме лише посилання на рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно- територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» є недостатнім для підтвердження права власності;

- надана позивачем копія договору оренди від 04.02.2000 року №2, укладеного між Представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради) та Одеською обласною організацією Спілки художників України не містить посилання на правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності позивача на спірний об`єкт і не підтверджує взаємозв`язку спірного приміщення з майном Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками районного суду не можна.

Судом встановлено, що:

- в 2007 році громадянка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на нежитлове приміщення - підвал, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 73,5 кв.м., посилаючись на те, що на праві власності вона володіє квартирою АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 2002 року, яке було зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 20 січня 2003 року. Указане допоміжне приміщення знаходиться під квартирою позивачки. Протягом тривалого часу ОСОБА_2 користувалася та володіла спірним приміщенням. Її сусіди та співвласники житлового будинку по АДРЕСА_1 надали згоду на надання їй у власність вказаного приміщення - підвалу;

- заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2007 року №2- 4023/07, позовну заяву ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі;

- 12.04.2007 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, а саме справа №2-4023/07 від 02.03.2007 року;

- 04.09.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, р.7-2760, посвідчений Першою Одеською державною нотаріальною конторою, об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 25.05.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, р.№ 307, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 15.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу р.№ 2060, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горда І.В., об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 28.05.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу р.№ 423, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горда І.В., об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 21668444 від 28.05.2015 року;

- постановою Одеського апеляційного суду від 10.04.2019 року (номер провадження 22- ц/813/1514/19), заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2007 року скасовано та ухвалено нову постанову, де у позові ОСОБА_2 про визнання права власності на нежиле приміщення відмовлено.

Крім того, апеляційним судом додатково витребувано інформацію, згідно з якою вбачається, що:

- згідно з додатком № 1 до рішення Одеського міського виконавчого комітету № 510 від 27.09.1997 року жилий будинок АДРЕСА_1 (на даний час - АДРЕСА_1 ) включений до переліку пам`яток містобудування та архітектури міської комунальної власності за порядковим № 324 і підлягає реєстрації за власником - Одеською міською радою (т.1 а. с. 191-219);

- відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 54 від 04.02.2000 року передано приміщення нежитлового фонду, які орендуються творчим спілкам у безстрокове безоплатне користування, зокрема Одеській обласній організації Спілки художників України передано напівпідвал площею 28,2 кв. м. по АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 220, 224);

- згідно з відповіддю Одеської обласної організації Спілки художників України вбачається, що напівпідвал площею 28,2 кв. м. по АДРЕСА_1 , який був переданий Одеській обласній організації Спілки художників України за актом прийому-передачі від 04.02.2000 року повернений Департаменту комунальній власності Одеської міської ради в особі начальника орендного відділу Будзар Н.Л. згідно з Додатковим договором від 31.03.2017 року на підставі акту затвердженого 31.03.2017 року заступником директора Департаменту комунальній власності Одеської міської ради Радіоновим В.М. (т. 2 а. с. 93, 96-97).

Враховуючи, що Одеській обласній організації Спілки художників України у безстрокове безоплатне користування було передано напівпідвал площею 28,2 кв.м., який орендувався творчою спілкою і був фактично повернутий Департаменту комунальній власності Одеської міської ради 31.03.2017 року, тобто до звернення позивача до суду з позовом про витребування у відповідача підвалу площею 73,5 кв.м. у вересні 2019 року, колегія суддів доходить висновку, що зазначені приміщення не є одним і тим самим об`єктом нерухомості, оскільки мають різну площу (28,2 кв. м. та 73,5 кв. м.) і статус (напівпідвал та підвал).

Крім того, напівпідвал площею 28,2 кв.м. з 2000 року орендувався під художню майстерню і фактично був повернений Департаменту комунальній власності Одеської міської ради 31.03.2017 року, тобто до звернення позивача до суду з позовом, а з встановленої хронології подій не вбачається, що спірний підвал площею 73,5 кв.м. взагалі будь-коли перебував у користуванні Одеської обласної організації Спілки художників України.

Навпаки даний підвал був із 2007 року і до сьогодні є фактично зайнятим і переходив від однієї фізичної особи до іншої за відповідними договорами відчуження і на даний час перебуває у власності відповідача.

Тобто всі дані обставини та відомості у сукупності надають апеляційному суду підставу для переконання, що напівпідвал площею 28,2 кв. м. і спірний підвал площею 73.5 кв. м. не є одним і тим самим об`єктом нерухомості.

За таких обставин колегія суддів вважає висновок районного суду в частині відсутності взаємозв`язку між спірним приміщенням підвалу з тим приміщенням напівпідвалу, яке у 2000 році передавалося Одеській обласній організації Спілки художників України у безстрокове безоплатне користування на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 54 від 04.02.2000 року і документи про що були додані позивачем в обґрунтування заявленого позову таким, що відповідає встановленим у справі обставинам і дослідженим доказам.

Разом з тим апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині недоведеності позивачем права на спірне приміщення.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною п`ятою статті 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - Закон № 280/97-ВР; у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з частиною п`ятою статті 60 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За правилами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Так, зі змісту рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266- XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено переліки державного майна, яке передається у власність обласної ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області, згідно додатків 1-3.

Відповідно до додатку № 2 у сфері житлово-комунального господарства передано жилий та нежилий фонд місцевих рад народних депутатів (т.2 а. с. 57-66; 68-77).

Таким чином у власність міста Одеса (комунальну власність) було передано весь жилий і нежитловий фонд місцевих рад крім певного окремо визначеного державного майна, яке залишилось у власності держави в особі Одеської обласної ради (народних депутатів).

Відповідно до дослідженого додатку № 2 не вбачається, що будинок АДРЕСА_1 не передавався у комунальну власність міста Одеси (Одеської міської ради) і залишився у власності держави в особі Одеської обласної ради.

Таким чином право власності Одеською міською радою на жилий будинок у листопаді 1991 року відбулося на підставі нормативного акту, виданого Кабінетом Міністрів України та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області»

В подальшому у зв`язку проведенням приватизації жилих приміщень багатоквартирних будинків (квартир) громадяни, які пройшли передбачену законодавством процедуру приватизації, набули у приватну власність квартири або частини квартир разом з іншими особами які в них мешкали.

Оскільки документально не підтверджено, що спірне нежитлове приміщення підвалу площею 73,5 кв. м. залишилося у власності держави в особі Одеської міської ради або було у передбаченому законом порядку приватизовано чи викуплено у приватну власність, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність передачі даного майна у комунальну власність і належності Одеській міській раді, яка в силу наданих законом повноважень розпоряджається майном від імені територіальної громади міста Одеси в його адміністративно-територіальних межах.

При цьому колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 10 закону «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Крім того, законодавцем розмежовано поняття допоміжного та нежилого приміщень у багатоквартирному будинку.

Зокрема, у статті 1 закону «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року №2866-111 зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Нежиле приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Офіційне тлумачення цих положень зробив Конституційний Суд у рішенні від 2 березня 2004 року №-4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), де зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (пункт 1.1).

Спірне приміщення підвалу було визначено, як допоміжне лише з огляду на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2007 року у справі № 2-4023/07, яке на момент пред`явлення та вирішення вказаного спору вже не існувало та було скасоване рішенням Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року.

При цьому у рішенні Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року спірне приміщення підвалу загальною площею 73,5 кв. м. визначено саме, як самостійний об`єкт цивільно-правових відносин, який належить Одеській міській раді і не відноситься до допоміжних приміщень (т.1 а. с. 22-24).

Для правильного вирішення спору, з огляду на те, що спірне приміщення є підвалом, який в силу частини другої статті 10 закону «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ та офіційних роз`яснень наданих у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №-4-рп/2004, має ознаки допоміжного приміщення, колегією суддів від комунального підприємства «Старопортофранківський», на балансі і обслуговуванні якого перебуває будинок АДРЕСА_1 додатково витребувано інформацію щодо наявності або відсутності у підвалі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 73,5 кв. м., інженерних мереж загального користування, трубопроводу систем центрального опалення, фонових труб каналізації та документів, які підтверджують таку інформацію.

Згідно з відповіддю комунального підприємства «Старопортофранківський» від 07.04.2021 року вбачається, що надати інформацію щодо наявності або відсутності у підвалі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 73,5 кв. м., інженерних мереж загального користування, трубопроводу систем центрального опалення, фонових труб каналізації не виявляється можливим за відсутністю вільного доступу до даного приміщення, яке знаходиться у зачиненому стані багато років та відсутністю зв`язку з власником приміщення. Документи, які підтверджують наявність або відсутність у підвалі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 73,5 кв. м., інженерних мереж загального користування, трубопроводу систем центрального опалення, фонових труб каналізації у комунального підприємства «Старопортофранківський» відсутні (т.2 а. с. 33).

Під час розгляду справи в апеляційному порядку представник відповідача ОСОБА_1 категорично заперечував існування будь-коли у приміщенні спірного підвалу будь-яких комунікацій, що забезпечують життєдіяльність житлового будинку АДРЕСА_1 , надавши відповідні фотокартки приміщення підвалу. Аналогічні посилання про відсутність комунікацій у спірному приміщенні підвалу представник відповідача зазначив і у поданій письмовій заяві.

В свою чергу представник позивача подавши заяву про призначення судової експертизи на предмет встановлення статусу нежитлового приміщення (допоміжне чи не допоміжне), відкликав цю заяву звернувши увагу, що Одеська міська рада не має відомостей про наявність у спірному приміщенні будь-яких комунікацій, які забезпечують життєдіяльність багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 і не вважає дане спірне нежитлове приміщення допоміжним. Оскільки представником відповідача підтверджується відсутність будь-яких комунікацій (інженерних мереж загального користування, трубопроводу систем центрального опалення, фонових труб каналізації) в даному підвалі, необхідності у проведенні експертизи з боку апелянта немає.

Аналізуючи встановлені обставини у сукупності у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для висновку, що спірний підвал площею 73,5 кв. м. дійсно є допоміжним приміщенням.

Враховуючи, що спірне нежитлове приміщення підвалу загальною площею 73,5 кв. м є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та приймаючи до уваги, що вибуття даного нежитлового приміщення підвалу з власності Одеської міської ради відбулося без волі власника - на підставі рішення суду, яке у подальшому скасовано з відмовою первісному позивачу у позові, тобто підстава, за якої за відповідачем зареєстровано право власності на спірне приміщення, відпала, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у заявлених вимогах про витребування майна - підвалу, загальною площею 73,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та про виселення відповідача з вказаного приміщення заявлені Департаментом комунальної власності Одеської міської ради у вересні 2019 року після скасування Одеським апеляційним судом у квітні 2019 року заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2007 року про визнання права власності на спірне майно за первісним набувачем ОСОБА_2 і відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на підвальне приміщення.

Тобто за наведених обставин не можна вважати пропущеним строк звернення до суду з заявленим позовом.

Таким чином, вимоги позивача про витребування від відповідача майна - підвалу, загальною площею 73,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та про виселення відповідача з вказаного приміщення, є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Про можливість одночасної заяви та розгляду по суті вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/73/17 від 23.05.2018 року.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а вважається лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Досліджуючи обставини існування в особи права власності, суд має передусім встановлювати підстави, на якій особа набула таке право, оскільки законом сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.

Відповідну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/3594/17 від12.03.2019 року.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав або про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду у справі № 922/1110/18 від 11.12.2019 року.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду у справі № 922/2589/19 від 23.06.2020 року.

У справі, що переглядається позивачем також заявлені вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, задоволення яких припиняє речові права на спірне майно за відповідачем і є підставою для реєстрації права власності за позивачем.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заявлених вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконуючого обов`язки директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Ахмерова Олександра Олександровича - задовольнити частково

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 73,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_1 з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 73,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати записи про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису 9840401) із закриттям розділу реєстрації права власності на нерухоме майно.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18.10.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова