ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/7000/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року ним здійснювалися перекази на користь ОСОБА_2 на загальну суму 629 300 грн. 00 коп., про що свідчить довідка № R59SG2971КЕJ5РСН від 19.05.2020 року, видана АТ КБ «Приват Банк». Зазначені кошти ним перераховувались без укладання будь-якого договору між ними, на прохання ОСОБА_2 , з якою у нього були приятельські відносини, пов`язані з веденням спільних бізнес-проектів, та як запевняла його ОСОБА_2 , для задоволення її особистих потреб. Вказані суми ОСОБА_2 обіцяла з часом повернути, проте ОСОБА_2 вищевказані кошти не повернула, на усні прохання не реагує, приятельські відносини між ними зіпсувалися та стали конфліктними. Між ними не виникало жодних відносин зобов`язально-правового характеру щодо вказаних грошових переказів, тому кошти, перераховані за період з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року у загальній сумі 629 300 грн. 00 коп., є безпідставно набутими ОСОБА_2 та підлягають поверненню йому на підставі ст. 1212 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 17.02.2021 року (а.с. 30), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила задовольнити: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 629 300 грн. 00 коп. безпідставно набутих грошових коштів.Зазначила, що між сторонами існували дружні відносини, позивач на прохання відповідачки перераховував на її ім`я кошти, однак після виникнення конфлікту попрохав повернути кошти, проте відповідачем кошти не повернуті.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала вцілому та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та необгрунованістю. Зазначала, що навпаки між сторонами існували договірні відносини, пов`язанні із борговими зобов`язаннями позивача перед її колишнім чоловіком ОСОБА_4 в сумі 100 000 доларів США. Ці кошти були надані її колишнім чоловіком в позику ОСОБА_1 без укладеного договору у письмовій формі із зобов`язанням позивача повернути кошти її чоловіку та їй, як дружині позичальника, оскільки кошти були надані в борг з суміного майна подружжя зі строком виконання протягом двох років, а тому, коли вона отримувала достатньо значні суми коштів від позивача, вона розуміла, що це кошти, які повертає частинами позивач у якості позичених коштів її колишнім чоловіком зі спільного бюджету, на позику яких вона надавала йому згоду.

Відповідачкою надано відзив на позов, у якому посилається на існування договірних відносин. Вважає, що періодичність надіслання коштів позивачем на її ім`я свідчить про наявність договірних відносин.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням (а.с. 85).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

З довідки, наданої АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1. від 19.05.2020 року № R59SG2971КЕJ5РСН вбачається, що у період з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року ОСОБА_1 здійснені наступні грошові перекази на користь одержувача ОСОБА_2 : 07.07.2017 року в сумі 25 800 грн. 00 коп., 28.07.2017 року - 30 000 грн. 00 коп., 30.08.2017 року 25 000 грн. 00 коп., 23.09.2017 року - 2 000 грн. 00 коп., 17.09.2017 року - 3 000 грн. 00 коп., 30.09.2017 року - 25 000 грн. 00 коп., 12.10.2017 року - 15 000 грн. 00 коп., 24.10.2017 року - 5 000 грн. 00 коп., 30.10.2017 року - 25 000 грн. 00 коп., 01.12.2017 року - 10 000 грн. 00 коп., 04.12.2017 року - 2 000 грн. 00 коп., 16.12.2017 року - 3 000 грн. 00 коп., 27.12.2017 року - 25 000 грн. 00 коп., 05.02.2018 року - 20 500 грн. 00 коп., 23.02.2018 року - 19 000 грн. 00 коп., 27.02.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 19.03.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 02.05.2018 року - 15 000 грн. 00 коп., 10.05.2018 року - 5 000 грн. 00 коп., 08.06.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 22.06.2018 року - 7 000 грн. 00 коп., 02.07.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 10.07.2018 року - 12 000 грн. 00 коп., 16.07.2018 року - 15 000 грн. 00 коп., 27.07.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 31.07.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 15.08.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 21.08.2018 року - 5 000 грн. 00 коп., 27.08.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 12.09.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 24.092018 року - 10 000 грн. 00 коп., 03.10.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 16.10.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 13.11.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 26.11.2018 року - 20 000 грн. 00 коп., 05.12.2018 року - 30 000 грн. 00 коп., 17.12.2018 року - 10 000 грн. 00 коп., 14.01.2019 року - 15 000 грн. 00 коп., 25.01.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 04.02.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 11.02.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 21.02.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 28.02.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 12.03.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 01.04.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 22.04.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 02.05.2019 року - 10 000 грн. 00 коп., 10.05.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., 20.05.2019 року - 5 000 грн. 00 коп., при цьому підстава перерахування вказаних коштів та призначення платежу не зазначені. (а.с.5, 6, 7)

Всього у період з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року позивачем на користь ОСОБА_2 здійснено 49 платежів й переведено на її рахунок грошові кошти на загальну суму 629 300 грн. 00 коп.

Посилаючись на безпідставність набуття відповідачем вказаних грошових коштів, позивач просить задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Суд, надавши оцінку спірним правовідносинам, наданим сторонам доказам, враховуючи періодичність вчинення перерахуванням відповідачем коштів на користь відповідачки, їх суми та кількість, вважає, що дії позивача не вказують на безпідставність перерахуванням коштів позивачу, а свідчать про його свідомі дії по вчиненню за власною волею, які містять ознаки виконання певних договірних зобов`язань, та приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частиною першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установленихстаттею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підставав у становленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у томучислі ушляхом визнання недійсним правочину.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, додаткових пояснень позивача, який пов`язує порушення своїх прав з тим, що у період з 07.07.2017 року по 20.05.2019 року ним на користь ОСОБА_2 за проханням останньої та для задоволення її особистих потреб були перераховані грошові кошти в загальній сумі 629 300 грн. 00 коп., які ОСОБА_2 обіцяла з часом повернути.

У зв`язку з ухиленням відповідача від повернення вказаних коштів ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути їх з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті.

Позивач в судовому засіданні зазначив, що кошти перераховані ним призначалися саме для відповідачки, тобто помилки щодо отримувача немає, та таке перерахування здійснювалось без будь-яких умов. При цьому, коли кошти перераховувались на ім`я відповідачки, між позивачем та відповідачем не обмовлялися умови їх повернення або їх призначення, тобто позивач добровільно перераховував кошти відповідачу без будь-яких умов.

Заперечуючи проти вказаних позовних вимог ОСОБА_2 визнає факт отримання від ОСОБА_1 спірних грошових коштів, але вважає, що набула їх за належної правової підстави, зокрема в якості повернення позивачем боргу за раніше наданою позикою в сумі 100 000 доларів США від її колишнього чоловіка ОСОБА_4 , який надав позивачу у позику 100 000 доларів США з коштів спільного з відповідачкою бюджету подружжя.

Встановлені правовідносини сторін свідчать, що грошові кошти в сумі 629 300 грн. 00 коп., які є предметом стягнення у даній справі, були перераховані позивачем на користь відповідачки у зв`язку з виникненням між сторонами усних договірних відносин, які мають ознаки договору позики.

Враховуючи встановлений договірний характер правовідносин, що існували між сторонами, виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України, тому суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обгрунованого доводять позовні вимоги, судом не встановлені.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України й судови збір покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ч.1 ст. 1212 ЦК України, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанці.

СУДДЯ: