Справа № 442/929/21 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1240/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонногосуду Львівської області від 25 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

02.02.2021 позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 27 травня 1989 року уклала шлюб з відповідачем ( ОСОБА_3 ), який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 19.11.2020 розірвано. За час перебування в шлюбі, у них народилося четверо дітей: син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 - які вже на даний час повнолітні, син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 .. Після розірвання шлюбу позивач, відповідач та їх троє дітей (син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 ) продовжують проживати разом. Вказує на те, що молодші два сина є неповнолітніми та потребують особистої участі обох батьків у їх утриманні та вихованні, оскільки відповідач не виконує свого батьківського обов?язку передбаченого ст. 180 СК України, то вона змушена звернутися з даним позовом в суд.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 ) в дохід держави 908,00 гривень судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що посилання відповідача на те, що він добровільно бере участь в утриманні дітей є безпідставними, оскільки пред`явлення позову про стягнення аліментів свідчить про існування між сторонами спору щодо утримання їх спільних дітей. Вважає, що надання відповідачем самостійно визначеної ним допомоги на утримання двох синів не є підставою для відмови у позові. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_3 , його представник ОСОБА_4 просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , є батьками неповнолітніх: сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та всі вони проживають по одній адресі: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Судом установлено, що місце проживання дітей є спільною адресою обох батьків.

Встановлено також, що позивач періодично, тривалий час перебуває за межами України, що визнав представник позивача в судовому засіданні. У цей період неповнолітні діти проживають з відповідачем, і перебувають на його утриманні.

З матеріалів справи не убачається доказів на підтвердження ухилення відповідача від виконання свого обов`язку по утриманню дітей.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що із поданих позивачем доказів не вбачається, що діти знаходяться виключно на її утриманні, а відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітніх дітей, а також Довідкою Сторонянської СЗШ І-ІІІ ступенів від 16.02.2021 навпаки спростовуються доводи апелянта про перебування дітей виключно на її утриманні.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про відмову в задоволенні позову.

Згідно п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів

Тому, суд першої інстанції неправомірно стягнув із ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції на користь держави, оскільки позивач ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню в частині стягнення судового збору.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, проте в той же час допустив порушення норм процесуального права, що призвело до необґрунтованого стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави суми судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню в частині стягнення судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонногосуду Львівської області від 25 лютого 2021 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави 908 грн судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:23.10.2021.

Головуючий

Судді