ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1504/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №695/1015/19 Категорія: 304090000 Середа Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі ТОВ «Порше Мобіліті») звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 26 липня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50009776, за мовами якого позивач надав відповідачу суму кредиту еквівалентну 25 493,69 доларів США, що на дату надання кредиту складало 207 646,11 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,90 % на рік, які відповідно до п. 2.3 Загальних умов є змінними, для купівлі автомобіля марки VW, модель Passat B7, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1968 куб.см., 2013 року випуску.

У кредитному договорі сторони погодили, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнах і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до п.1.3. Загальних умов кредитування.

Відповідно до п.1.2 Загальних умов, позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до умов кредитного договору.

Положеннями п. 1.4.2. Загальних умов сторони погодили, що повернення кредиту здійснюється відповідачем у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, яким передбачено щомісячну сплату чергових платежів на відповідну дату поточного місяця.

Позивач вказує, що ним відповідно до п. 1.4.3. Загальних умов, були виставлені відповідачу відповідні рахунки на оплату чергових (щомісячних) платежів за жовтень-грудень 2015 року, які в порушення норм чинного законодавства та умов кредитного договору, залишились не сплаченими, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

21 грудня 2015 року на адресу відповідача була направлена вимога від 16 грудня 2015 року щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, якою позивач вимагав від відповідача дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору. Також у вимозі зазначено, що у разі неповернення суми кредиту та заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги, відбудеться примусове стягнення коштів, в тому числі за рахунок звернення стягнення на автомобіль, що був переданий позивачу у заставу.

Вказана вимога отримана відповідачем 25 грудня 2015 року, проте вимога ним виконана не була у встановлені строки.

17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на транспортний засіб марки VW, модель Passat B7, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1968 куб.см., 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності відповідачу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 50009776 від 26.07.2013 року. Проте виконавчий напис нотаріуса було визнано судом таким, що не підлягає виконанню.

Зазначає, що станом на 20.02.2019 року звернення стягнення на предмет застави не було реалізовано, а відповідачем вимогу від 16.12.2015 року було виконано частково у розмірі 89 517,69 грн, і як наслідок сума невиконаних грошових зобов`язань відповідача за договором становить 312 048,10 грн. Крім того, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору у позивача виникло право нарахування 3 % річних та втрат від інфляції за прострочення грошового зобов`язання. Отже, за прострочення виконання грошового зобов`язання з дострокового повернення невиплаченої суми кредиту та заборгованості з урахуванням 3% річних , які складають 29 234,80 грн , та втрат від інфляції , які складають 122 810,86 грн.

Позивач вказує, що 01 серпня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір про внесення змін/Додаткова угода № 1 до кредитного договору № 50009776 від 26.07.2013 року про надання додаткового кредиту, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу 7 573,32 доларів США, що на дату укладання становить 100 725,16 грн шляхом перерахування коштів на користь страхової компанії , зазначеної у п. 1.2 Додаткової угоди. На виконання умов Додаткової угоди позивачем на рахунок ПАТ СК «Українська страхова група» за період з січня 2016 року по квітень 2018 року було перераховано страхові внески на суму 115 497,01 грн.

Відповідачем здійснювалось часткове погашення заборгованості за Додатковою угодою, а тому неоплаченими залишаються кошти у розмірі 87 682,14 грн.

Крім того, позивачем було понесено додаткові витрати пов`язані із відновленням своїх прав, порушених відповідачем у розмірі 57 679,11 грн.

На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 609 455,01 грн, яка складається : 312 048,10 грн - заборгованість щодо дострокового повернення суми кредиту; 29 234,80 грн - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту; 122 810,86 грн. - інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту; 87 682,14 грн. - прострочена заборгованість по додатковому кредиту; 57 679,11 грн - збитки відповідно до п. 8.5 договору.

Заочним рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» кошти в сумі 609 455,01 грн - в порядку відшкодування заборгованості за кредитним договором від 26.07.2013 року №50009776.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» кошти в сумі 9 141,83 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконує умови договору, заборгованість не погашає та ухиляється від її повернення, а матеріали справи доказів, які б спростовували вказані обставини не містять, а тому у суду є всі підстави для стягнення заявленої позивачем суми заборгованості за кредитом у примусовому порядку, розмір якої стверджується відповідним розрахунком, який наданий позивачем та який відповідач не оспорює.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення ухвалено з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, є незаконним, тому просив апеляційний суд скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову та застосувати до позовних вимог загальний трирічний термін позовної давності як на підставу для відмови в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що відповідача не було повідомлено судом належним чином про розгляд справи і відповідач був позбавлений процесуальної можливості та законного права на захист своїх законних прав та інтересів в суді під час вирішення даної справи, зокрема, подання заяви про застосування строків позовної давності.

Вказує, що з урахуванням направленої вимоги та адресу відповідача та звернення до суду із даним позовом , позивач пропустив граничний термін подачі позову, оскільки вимога позивача щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором від 16 грудня 2015 року була отримана відповідачем 26 грудня 2015 року, і починаючи з 25 січня 2016 року у відповідача існували вказані зобов`язання перед позивачем, граничний трирічний термін подачі позову сплинув 25 січня 2019 року, позивач звернувся до суду із позовом у вересні 2019 року.

Крім того, судом першої інстанції невірно застосовано приписи ч. 1 ст. 1054 ЦП України, згідно якого за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки за наявними у справі доказами позивач не надавав жодних грошових коштів кредиту в іноземній валюті доларах США, а натомість надав відповідачу споживчий кредит в сумі 207 646,11 грн, відтак, позивач не виконував кредитних зобов`язань за договором від 26.07.2013 року №50009776 в іноземній валюті, тому відповідач не повинен повертати заборгованість в іноземній валюті, у доларах США.

Судом не враховано, що заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» , який набрав чинності 16.11.2011 року. Отже, Кредитний договір № 50009776 був укладений в період дії заборони на видачу кредитів фізичним особам в іноземній валюті - така заборона встановлена ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»., тому вказаний правочин є нікчемним та не може бути підтавою для стягнення коштів в сумі, еквівалентній в доларах США.

Зазначає, що витрати понесені зверненням позивача до спеціалізованих організацій ТОВ «Дельта М Юкрейн», з метою отримання «колекторських послуг» щодо звернення стягнення на предмет застави, які позивач просить стягнути з відповідача в якості збитків не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Також відсутні підстави для задоволення вимог в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки вказаним договором передбачено, що усі платежі за догвоором повинні бути сплачені у гривнях і підлягатимуть розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалента суми кредиту у доларах США відповідно до п. 1.3. Загальних умов кредитування, у зв`язку з чим зобов`язання позичальника щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитом були визначені в еквіваленті до іноземної валюти (долар США) і обчислення заборгованості відбулося з переведенням долара США у гривні. Тобто, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, не підлягає, тому вимоги позивача в частині стягнення інфляційних нарахувань з урахуванням їх правової природи та умов укладеного договору є безпідставними та не підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Порше Мобіліті» - адвокат Лабатюк Я.М. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року залишити без змін, вважаючи доводи та вимоги апеляційної скарги необґрунтованими. Вказує, що твердження відповідача щодо необізнаності про час та розгляд справи спростовуються матеріалами справи, оскільки ухвалою місцевого суду від 20 квітня 2020 року за клопотання представника відповідача відкладено розгляд справи, що свідчить про те, що і відповідачу і його представнику було відомо про існування спору, а також про час проведення судового засідання.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на норми Закону про запобігання корупції в контексті правовідносин, які таким Законом не регулюються взагалі, є помилковими та не повинно братися судом до уваги при вирішенні справи.

Також є помилковими доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми процесуального права в частині неналежного повідомлення про дату та час судового засідання спростовуються обставинами справи та не заслуговують на увагу.

Зазначає, що аргументи відповідача , що ним пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості, проте вказане спростовується фактичними обставинами справи, оскільки відповідач був обізнаний про існування справи та зміст спірних правовідносин, проте не скористався своїм правом і не звернувся із заявою про застосування строку позовної давності.

Також відсутні підстави для застосування наслідків нікчемності або визнання недійсним кредитного договору, на які посилається в апеляційній скарзі відповідач.

До початку судового засідання 21 жовтня 2021 року на електронну адресу Черкаського апеляційного суду надійшло клопотання представника ТОВ «Порше Мобіліті» - адвоката Лабатюк Я.М. про відкладення розгляду справи на іншу дату, посилаючись на те, що на час розгляду справи існуюють суттєві та непереборні обставини, що є підставою для відкладення судового засідання, поскільки станом на 21 жовтня 2021 року кількість діагностованих випадків зараження на COVID-19 на території України сягнула більше 22 000 осіб на добу, а також відкладення у даній справі обумовлено не самими карантинними обмеженнями, а саме обмеженнями щодо пересування засобами громадського транспорту у зв`язку з такими обмеженнями.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність в судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів звертає увагу, що представник ТОВ «Порше Мобіліті» - адвокат Лабатюк Я.М. у клопотанні про відкладення розгляду справи зазначив, що відкладення у даній справі обумовлено не самими карантинними обмеженнями, а саме обмеженнями щодо пересування засобами громадського транспорту у зв`язку з такими обмеженнями, при цьому не зазначено, які саме обмеження запровадженні у зв`язку із запровадженням карантинну, а також не було надано жодного належного доказу на підтвердження неможливості прибуття в судове засідання призначене на 21 жовтня 2021 року. Крім того, запровадження заходів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки 30 березня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Цим законом внесені зміни до ЦПК України, зокрема, частиною 4 статті 212 ЦПК України у цій редакції передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України» і позивач не був позбавлений можливості порушити перед судом клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням положень статті 212 ЦПК України, проте не скористався своїм правом.

З метою дотримання строків розгляду справи, судова колегія приходить до висновку про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Порше Мобіліті» - адвоката Лабатюк Я.М.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 липня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 50009776, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 207 646,11 грн, що еквівалентно на дату укладення договору 25 493,69 дол. США, строком на 60 місяців, процентна ставка 9,90%, з цільовим призначенням - для придбання автомобіля Volkswagen Passat, 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1968 куб.см.

01 серпня 2014 року ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 уклали Додаткову угоду №1, відповідно до якої внесено зміни до кредитного договору від 26 липня 2013 року № 50009776. За цією Додатковою угодою ОСОБА_1 отримав додаткову суму кредиту у розмірі 100 725,16 грн, що еквівалентно на дату укладення договору 7 573,32 дол. США, з цільовим призначенням - для сплати страхових платежів за договором страхування.

26 липня 2013 року між ПAT «СК «Українська страхова група» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту N 28-0199-13-00666.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 31 липня 2013 року між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу № 50009776, предметом якого є належний ОСОБА_1 на праві власності автомобіль «Volkswagen Passat, 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Також відповідач підписав представлені відповідачем ТОВ «Порше Мобіліті» Загальні умови кредитування.

Згідно п. 1.1 загальних умов кредитування Компанія (ТОВ «Порше Мобіліті») зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін.

Пунктом 1.3.1 додатку визначено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договоруу графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виявлення рахунка обмінного курсу банку, зазначного у кредитному договорі.

Відповідач погодився з усіма умовами кредитного договору шляхом його підписання і взяв на себе усі валютні ризики, які виникають через застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку. При цьому, ще при підписанні кредитного договору, позивач був попереджений про дані ризики.

Згідно з підпунктом 3.2.1 пункту 3.2 Загальних умов кредитування з урахуванням додаткової угоди, кредитодавець має право визнати термін повернення кредиту та додаткового кредиту таким, що настав у випадку порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до Графіка погашення кредиту та/або сплати плати за користування кредитом на строк щонайменше один календарний місяць.

Позичальник зобов`язаний повернути кредитору у повному обсязі суму кредиту та суми додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення такого повідомлення (п. 3.3 Загальних умов кредитування з урахуванням додаткової угоди).

У зв`язку з простроченням позичальником ОСОБА_1 термінів сплати чергового платежу з повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами ТОВ «Порше Мобіліті» 16 грудня 2015 року направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту та сплатити проценти за користування ним, яку останній отримав 25 грудня 2015 року.

У вимозі про дострокове повернення кредиту від 16 грудня 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» вимагало достроково повернути суму кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору протягом тридцяти календарних днів. У випадку неповернення кредиту кредитодавець зазначив, що він вживатиме заходів з примусового стягнення заборгованості за кредитом, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Вказана вимога ТОВ «Порше Мобіліті» залишилася без задоволення.

У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_1 вимоги щодо дострокового повернення кредиту у строк, вказаній у письмовій вимозі від 16 грудня 2015 року, ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. із заявою про видачу виконавчого напису щодо звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитом на предмет застави - автомобіль Volkswagen Passat, 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

17 листопада 2016 року нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на указаний транспортний засіб у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Порше Мобіліті» за кредитним договором від 31 липня 2013 року №50009776 (зі змінами і доповненнями), з метою задоволення вимог ТОВ «Порше Мобіліті» за період з 16 жовтня 2015 року по 16 грудня 2015 року у розмірі: 343 940,46 грн - дострокове повернення невиплаченої суми кредиту.

01 грудня 2016 року заступником начальника відділу Гончаренко Ю.І. Золотоніського міськрайонного відділу державної виконавчої служби було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом № 1027 виданого 17 листопада 2016 року.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 грудня 2017 року, яке постановою апеляційного суду Черкаської області від 19 вересня 2018 року залишено без змін, за позовною заявою саме ОСОБА_1 виконавчий напис, вчинений 17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. , зареєстрований в реєстрі за №1027 визнано таким, що не підлягає виконанню.

02 лютого 2018 року заступником начальника відділу Золотоніського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Гончаренком Ю.І. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що станом на 12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 має перед ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість у розмірі 609 455,01 грн, яка складається : 312 048,10 грн - заборгованість щодо дострокового повернення суми кредиту; 29 234,80 грн - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту; 122 810,86 грн. - інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту; 87 682,14 грн. - прострочена заборгованість по додатковому кредиту; 57 679,11 грн - збитки відповідно до п. 8.5 договору.

Підписання сторонами кредитного договору, додаткової угоди № 1 та договору застави відповідачем не заперечувалось.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом та додатковим кредитом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судом встановлено, що ТОВ «Порше Мобіліті» виконало передбачені кредитним договором зобов`язання, надавши відповідачу обумовлений сторонами кредит, за рахунок якого ОСОБА_1 придбав автомобіль. Проте відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість за кредитом.

16 грудня 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту, у якому вимагало сплатити кредит та проценти за користуванням кредитом протягом тридцяти календарних днів, а отже, скористалося своїм правом визнання терміну повернення кредиту таким, що настав, та правом вимагати дострокового повернення всієї суми отриманого кредиту, нарахованих процентів та інших нарахованих за договором платежів.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року при розгляді справи № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив застосувати наслідки пропуску позивачем позовної давності, посилаючись на те, що він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, а тому не міг скористатися своїм процесуальним правом на подання відзиву.

Проте вказані посилання не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки як вбачається із матеріалів справи відповідач і його представник були проінформовані про спір, що свідчить повідомлення про вручення поштових відправлень та заяви представника відповідача - ОСОБА_2 про ознайомлення із матеріалами справи ( а/с 42) та заявим про відкладення судового розгляду справи ( а/с 45, 70), отже він мав можливість скористатися своїм процесуальним правом на подання відзиву та подання клопотання про застосування строку позовної давності, тому заява про застосування строків позовної давності не підлягає до застосування.

Крім того, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що після спливу тридцяти календарних днів з дня направлення кредитором у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України позичальнику вказаної вище вимоги позивач знав про порушення свого права на повне дострокове повернення всієї суми кредиту та інших нарахувань за кредитним договором.

Що також свідчить і заява відповідача про здійснення перерахунку заборгованості від 04 травня 2017 року, яка підтверджує, що йому відомо про заборгованість по кредитному договору та додатковим кредитом, що також свідчить про обізнаність про порушення його права, а також, що вказані дії свідчать про переривання строку позовної давності.

Ураховуючи, що передбачена частиною другою статті 264 ЦК України підстава переривання перебігу позовної давності у спірних правовідносинах мало місце, тому, звернувшись до суду із позовом в березня 2019 року ТОВ «Порше Мобіліті» не пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом , додатковим кредитом.

Тому висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором №50009776 від 26 липня 2013 року у розмірі 312 048,10 грн є обгрунтованим та базується на доказах наданих позивачем.

Також є вірним висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача заборгованості за додатковим кредитом у сумі 87 682,14 грн, оскільки вказана сума страхового відшкодування, виплачена ПАТ «СК «Українська страхова група» підлягає зарахуванню у рахунок погашення кредиту.

У пункті 5.5 Загальних умов кредитування передбачено, що позичальник зобов`язаний забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором протягом всього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка є авторизованою компанією.

01 серпня 2014 року ТОВ «Порше Мобіліті» і ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору від 27 липня 2013 року.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди № 1 позивач надав відповідачу суму кредиту у розмірі 7 573,32 доларів США, еквівалент яких дорівнює 100 725,16 грн, цільове призначення - сплата страхових платежів відповідно до договору стархування.

Строк кредитування за додатковою угодою дорівнює строку, що лишається до припинення кредитного договору.

Відповідно до умов кредитного договору 26 липня 2013 року між ПАТ «СК «Українська страхова група» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 28-0199-13-0066.

На виконання умов Додаткової угоди № 1 позивачем було перераховані страхові внески за відповідача за договором страхування на рахунок ПАТ «СК «Українська трахова група» за період з січня 2016 року по квітень 2018 року на загальну суму 115 497,01 грн, що підтверджується щомісячними звітами з укладених договорів КАСАКО з ПАТ «СК «Українська страхова група», платіжними дорученнями про перерахування позивачем грошових коштів на користь страховика.

Також умовами кредитного договору та додаткою угодою визначено, що позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та суми додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, тобто відповідач погодився, що підписані ним кредитний договір та додаткова угода, є обов`язковими для виконання.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що метою страхування є забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, а тому сума страхового відшкодування, яка була перерахована позивачу страховою компанією у вищевказаному розмірі, повинна зараховуватись на погашення кредитної заборгованості.

Оскільки відповідачем були здійснені, в період з 24 березня 2016 року по 20 липня 2016 року, перерахування коштів у сумі 27 814,87 грн, які зараховані в якості погашення боргу за додатковим кредитом, тому з урахуванням сплаченої суми по додатковому кредиту існує заборгованість у розмірі 87 682,14 грн.

Відповідачем сума заборгованості за кредитним договором і додатковим кредитом не оспорюється і ним не надано розрахунку суми заборгованості за кредитним договором та додатковою угодою.

Доводи апелянта, що судом не враховано заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» , який набрав чинності 16.11.2011 року, тому кредитний договір №50009776 був укладений в період дії заборони на видачу кредитів фізичним особам в іноземній валюті - така заборона встановлена ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», і вказаний правочин є нікчемним та не може бути підтавою для стягнення коштів в сумі, еквівалентній в доларах, не приймаються судом апеляційної інстанції по наступних підставах.

Відповідно до пункту 1.3.1 договору (Загальних умов кредитування) розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Позитивне або від`ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як корегування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшується більше ніж на 2 %, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником. Додатково позичальник зобов`язується компенсувати компанії витрати, що пов`язані зі сплатою податку з доходів фізичних осіб (або іншого аналогічного податку), у зв`язку з виникненням у позичальника доходу, пов`язаного зі зміною курсу іноземної валюти, прийнятої сторонами у кредитному договорі, по відношенню до української гривні.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, положення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15 (провадження № 14-727цс19).

Відповідно до умов кредитного договору та графіка погашення кредиту усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені ОСОБА_1 в національній грошовій одиниці гривні і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до статті 1.3. Загальних умов кредитування, згідно з якою позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому для розрахунку використовуватиметься обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що умовами договору укладеного між ТОВ «Порте Мобіліті» і ОСОБА_1 з урахуванням додаткової угоди, є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, що не суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційні втрати.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року в справі № 369/3441/16-ц (провадження № 61-12336св20) зазначено, що: «підписуючи кредитний договір, графік погашення і Загальні умови кредитування, особа без будь-яких зауважень чи застережень надала свою згоду на вираження еквіваленту свого грошового зобов`язання в іноземній валюті (доларах США), складання графіку погашення кредиту в іноземній валюті та на застосування формули визначення кінцевого розміру належного до сплати платежу з урахуванням відповідного обмінного курсу, встановленого на дату виставлення відповідачем рахунку про сплату чергового щомісячного платежу. Тобто на етапі підписання договору заявник знав про те, що вказані у графіку погашення заборгованості суми у доларах США при їх обрахунку за обмінним курсом національної валюти можуть змінюватися, що обумовлено погодженим при підписанні договору характером розрахунків».

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

За змістом вказаної правової норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) вказано, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Суд першої інстанції, стягуючи інфляційні втрати на вищезазначені положення закону та висновки Верховного Суду не звернув уваги, не врахував, що умовами договору укладеного між ТОВ «Порте Мобіліті» і ОСОБА_1 з урахуванням додаткової угоди, є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, то передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти і дійшов до помилкового висновку про задоволення вимог в цій частині та стягнення інфляційних втрат у розмірі 122 810,86 грн, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає до скасування.

Крім того, за змістом статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно п. 3.3 договору передбачено, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу в повному обсязі суму кредиту та додаткового кредиту. Плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником.

Судом встановлено, що позивач ТОВ «Порше Мобіліті» 16 грудня 2015 року направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту, яку останній отримав 25 грудня 2016 року, проте вказана вимога залишена без виконання.

Поскільки у відповідача існували невиконані грошові зобов`язання перед позивачем, за вимогою від 16 грудня 2015 року, тому з 25 січня 2016 року у позивача виникло право на нарахування 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

З урахуванням прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором у розмірі 343 940,46 грн за період з 25 січня 2016 року по 24 березня 2016 року та строку прострочки - (60 днів) три проценти річних складають: 343 940,46 грн х 3% х 60 дн. : 365:100 = 1 691,51 грн.

З урахуванням прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором у розмірі 341 111,57 грн за період з 24 березня 2016 року по 31 травня 2016 року та строку прострочки - (69 днів) три проценти річних складають: 341 111,57 грн х 3% х 69 дн. : 365:100 = 1 929,24 грн.

З урахуванням прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором у розмірі 334 156,82 грн. за період з 31 травня 2016 року по 01 червня 2016 року та строку прострочки - (2 дні) три проценти річних складають: 334 156,82 грн х 3% х 2 дн. : 365:100 = 54,78 грн.

З урахуванням прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором у розмірі 319 157,82 грн за період з 01 червня 2016 року по 20 липня 2016 року та строку прострочки - (50 днів ) три проценти річних складають: 319 157,82 грн х 3% х 50 дн. : 365:100 = 1 308,02 грн.

З урахуванням прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором у розмірі 312 048,10 грн за період з 20 липня 2016 року по 20 лютого 2019 року та строку прострочки - (946 дні) три проценти річних складають: 312 048,10 грн х 3% х 946 дн. : 365:100 = 24 251,25 грн.

Отже загальна сума трьох процентів річних становить у розмірі 29 234,80 грн.

Крім того, відповідач не надав заперечення на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості 3% річних за просточення виконання грошового зобов`язання та не надав суду належних доказів на виконання умов даного договору.

Колегія суддів первіривши надані позивачем розрахунки і погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача 3 % річних за просточення виконання грошового зобов`язання у розмірі 29 234,80 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача збитків, заподіяних позивачу у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору.

Пунктом 8.5 Загальних умов кредитування визначено, що збитки, заподіяні у зв`язку з неналежним виконанням кредитного договору, повинні бути відшкодовані винною стороною у повному обсязі, понад передбачені штрафні санкції.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Поняття збитків визначено статтею 22 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пунктами першим та другим статті 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Обгрунтовуючи позовні вимоги і цій частині ТОВ «Порше Мобіліті» зазначив, що у зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем, він був змушений скористатися своїм правом відповідно до договору і чинного законодавства почати процедуру звернення стягнення на предмет застави у примусовому порядку в позасудовому порядку, тому звернувся до ТОВ «Дельта М Юкрейн» про надання колекторських послуг.

Суд першої інстанції дійшов помилового висновку, що вказані ТОВ «Порше Мобіліті» витрати, а саме надання ТОВ «Дельта М Юкрейн» колекторських послуг, відповідають ознакам збитків, що визначені частиною другою статті 22 ЦК України, та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому, позивачем не доведено, що вказані витрати були необхідними для відновлення свого порушеного права та перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням умов кредитного договору.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Порше Мобіліті» збитки відповідно до п. 8.5 договору у розмірі 57 679,11 грн.

Інші аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, скасувавши його в частині вирішення вимог про стягнення інфляційні втрати за період прострочення грошового зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та збитки відповідно до п. 8.5 договору, і в цій частині в задоволенні позову відмовити, а в іншій частині рішення зашити без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Порше Мобіліті» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пов`язані з розглядом справи в розмірі 5 553,27 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року - змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційні втрати за період прострочення грошового зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та збитки відповідно до п. 8.5 договору та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 в частині стягнення інфляційні втрати за період прострочення грошового зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та збитки в повному обсязі.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» судовий збір в розмірі 5 553,27 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Судді :