Справа № 157/414/21
Провадження №2/157/181/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря судового засідання Вавдіюк Т.О.,

представника позивачки адвоката Дмитрук Л.І.,

представника відповідачки адвоката Мазурика П.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в якому просить визнати за нею право власності на 1/3 частину домогосподарства колгоспного двору, яке складається з житлового будинку літ. «А-1», прибудови літ. «а», сараю літ. «Б-1», сараю літ. «В-1», сараю літ. «Г-1», вбиральні літ. «У», колодязя літ. «К», що знаходяться по АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог зазначає, що її мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя батьки, будучи членами колгоспу ім. Фрунзе, збудували житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на землях житлової та громадської забудови, рік забудови - 1967. На випадок своєї смерті ОСОБА_4 особисто розпорядилась своїм майном, заповівши все своє майно їй та ОСОБА_3 у рівних долях кожному. Після смерті матері відкрилась спадщина на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами. У зв`язку з неможливістю отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку через відсутність правовстановлюючого документа на спадковий будинок 21 листопада 2019 року її сестра ОСОБА_3 звернулась до суду про визнання права власності на весь спадковий будинок в порядку спадкування за заповітом матері, нотаріально посвідченим 6 березня 2006 року. Разом з тим, оскільки домогосподарство по АДРЕСА_1 було збудовано їхніми батьками у 1967 році під час роботи в колгоспі с. Нуйно, то відповідно до вимог ст. ст. 120, 121, ст. 123 ЦК Української PCP вказане домоволодіння має статус колгоспного двору, а майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Колгоспний двір міг складатися і з однієї особи. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, членами - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід, баба, онуки та ін.), особи, котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборчу посаду. Громадяни - члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які не перебували в родинних зв`язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору. У разі смерті одного з членів колгоспного двору спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору. Нині чинне законодавство не містить визначення поняття колгоспний двір. З прийняттям Закону України «Про власність» від 07.02.1991, який втратив чинність 20.06.2007, колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного Кодексу Української PCP вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). За загальним правилом працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш, як три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання у навчальному закладі чи хвороби (положення статей 120-126 ЦК Української РСР). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, на час припинення існування колгоспного двору, тобто станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були: мати - ОСОБА_4 , вона та брат - ОСОБА_6 . Вона постійно з дня народження до віку 20 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала та була членом домогосподарства (колгоспного двору). Батько, будучи членом колгоспного двору, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона хоча і не брала участі у суспільному виробництві колгоспу та разом з тим змалку допомагала батькам, в тому числі і при виконанні польових робіт мамою в колгоспі, вони всі спільно вели домашнє, підсобне господарство та обробляли присадибну ділянку, яка була основним джерелом для вирощування корму худобі та основних продуктів харчування для власного споживання. Навіть після дати зняття з реєстрації місця її постійного проживання у колгоспному дворі, тобто після 27 вересня 1988 року, продовжувала до 1994 року (після чого виїхала до Росії) щотижня приїздити у село до матері з м. Луцька (де працювала) та допомагала останній у веденні селянського господарства, а отже за приписами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК Української PCP майно колгоспного двору належало їй, матері, брату ОСОБА_7 як його членам на праві спільної сумісної власності. Оскільки на час припинення існування колгоспного двору вона не втратила право на частку у майні колгоспного двору, а членами цього двору були вона, мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та брат ОСОБА_7 , то відповідно станом на 15 квітня 1991 року вона, мати і брат ОСОБА_7 були співвласниками майна колгоспного двору у рівних частинах по 1/3 частці кожному. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та абсолютним. Отже, їх мати ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на випадок своєї смерті залишивши заповіт від 6 березня 2006 року, що посвідчений секретарем Нуйнівської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області Кусік Г.І., особисто розпорядилась належним їй майном, а саме 1/3 частиною будинковолодіння по АДРЕСА_1 , заповівши все майно двом дочкам їй та ОСОБА_3 у рівних долях кожному. Оскільки вона відмовилась від спадкування за заповітом своєї частки у спадковому майні матері на користь брата ОСОБА_1 , однак у відповідності до вимог ст. 1274 ЦК України вона мала право відмовитись від прийняття спадщини лише на користь іншого спадкодавця за заповітом, про що не знала на час посвідчення нотаріусом її відмови, то відповідно до вимог ст. 215 ЦК України така відмова є нікчемною. Тому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відмови від прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом, право на спадкування за законом отримують особи, зазначені в статтях 1261-1265 ЦК України, тобто право на спадкування частки у майні матері, від спадкування якої вона відмовилась, переходить в рівних долях до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як спадкоємців першої черги за законом, що своєчасно, в шестимісячний строк, передбачений ст. 1270 ЦК України, прийняли спадщину, подавши про це письмові заяви нотаріусу. Оскільки у заповіті мати розпорядилась своїм майном, тобто 1/3 частиною будинковолодіння на користь двох осіб, то ОСОБА_3 набула право на спадкування половини майна матері по заповіту, тобто 1/6 частини спірного житлового будинку та господарських споруд, а по 1/12 частині цього будинку кожен зі спадкоємців за законом, які прийняли спадщину, мають право з тієї 1/6 частини спадкового майна за заповітом, від спадкування якої вона відмовилась. Як убачається із характеристики будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 це будинковолодіння складається з житлового будинку «А-1», прибудови «а», сараю «Б-1», сараю «В-1», сараю «Г-1», вбиральні «У», колодязя «К». Як співвласник майна колгоспного двору вона має право на 1/3 частину майна колгоспного двору відповідно до вимог ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР, однак через відсутність правовстановлюючих документів на це майно не може оформити своє право власності на згадане будинковолодіння, оскільки за життя батьків майно колгоспного двору належним чином не було оформлено. Разом з тим, вказана обставина не позбавляє її, як члена колгоспного двору, права власності на 1/3 будинковолодіння, що було майном колгоспного двору. Оскільки з усіх спадкоємців за законом (7 дітей спадкодавиці) лише двоє вчасно прийняли спадщину ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), подавши про це заяви нотаріусу за місцем відкриття спадщини, то відповідачами у справі вона зазначає лише спадкоємців, які прийняли спадщину.

Ухвалою судді від 29 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та у справі відкрито провадження.

Ухвалою суду від 15 вересня 2021 року підготовче провадження в цивільній справі закрито.

У відзиві на позов відповідачка ОСОБА_3 просить у задоволенні позову відмовити і зазначає, що позовна заява подана ОСОБА_1 особисто і лише для забезпечення своїх інтересів на дане майно, ніякого позову ОСОБА_2 до суду не подавала та не присилала його ОСОБА_1 для передачі до суду. Якщо він діє в її інтересах по дорученню то повинен був вказати у позові, що позов подає представник позивача, а не особисто позивач. Її батьки не були членами колгоспу, а самі записи в погосподарських книгах не є належними доказами такого членства, оскільки ці записи не свідчать про членство особи у цьому колгоспі. Після смерті батька її мати ОСОБА_4 прийняла спадщину шляхом спільного проживання та на момент її смерті являлась власницею цього будинку. Також сама ОСОБА_2 не є членом колгоспного двору, оскільки ніколи не приймала участь у спільному веденні підсобного господарства та виїхала на постійне проживання у Російську Федерацію ще до 1991 року, і таким чином не може являтись членом колгоспного двору. На підтвердження того, що остання проживала та працювала в колгоспі с. Залісся станом на 5 квітня 1991 року, належних доказів не подано. При вирішення спорів щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15 квітня 1991 року, судам належить застосовувати норми, що регулювали власність цього двору до вказаної дати, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір таких часток визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. При вирішенні питання щодо спадкування майна колишнього колгоспного двору судами належить виходити з того, що Закон Української PCP «Про власність» не містив положень, які виключали майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, зі складу спадщини. У пункті 4 постанови Верховної Ради Української PCP № 885-ХІІ від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української PCP «Про власність» вказано, що правила, які містяться в Законі Української PCP «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР «Про власність в СРСР», тобто з 1 липня 1990 року. Таким чином, з 1 липня 1990 року при спадкуванні частки майна колишнього колгоспного двору застосовувалися загальні правила щодо спадкування. Так, згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статей 1258, 1261, 1267 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно зі статтями 1268, 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Вищевказана правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі №156/482/17.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Дмитрук Л.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позовній заяві підстав і просила їх задовольнити, та пояснила, що ОСОБА_2 не втратила права на частку у майні колгоспного двору та не втратила інтерес до спірного нерухомого майна, та наявні правові підстави для визнання за нею права власності на 1/3 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Мазурик П.А. у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що правових підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/3 частину спірного будинковолодіння як на майно колгоспного двору немає.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечив і пояснив, що позивачка проживала разом з батьками, брала участь своєю працею та коштами у ведені домашнього господарства, після смерті батька позивачка проживала з матір`ю і продовжувала брати участь своєю працею та коштами в господарстві.

Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачки та відповідача, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на таке.

Згідно із ч. 1 ч. 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.

Частиною 1 ст. 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності.

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні.

Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Як роз`яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї).

Господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абз. 2 п. 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з введенням у дію Закону України «Про власність».

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні.

Статтею 126 ЦК УРСР передбачалося, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є: мати - ОСОБА_4 , батько ОСОБА_5 (а.с. 6, 69, 70, 71)

Як вбачається з погосподарської книги за 1986-1990 роки, батько позивачки працював у колгоспі, а спірний будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 належав до колгоспного двору.

Згідно з довідкою Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району № 221 від 23 березня 2021 року, домогосподарства, які обліковувались в погосподарських книгах сільської ради у с. Нуйно Камінь-Каширського району Волинської області до 1991 року дійсно відносилися до майна колгоспного двору, і ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були колгоспниками.

Відповідно до довідки сільської ради Камінь-Каширського району № 222 від 23 березня 2021 року, батько ОСОБА_11 ОСОБА_5 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав по АДРЕСА_1 з дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_12 .

З довідки Сошичненської сільської ради № 220 від 23 березня 2021 року вбачається, що ОСОБА_11 дійсно була зареєстрована і постійно проживала з дня народження по ІНФОРМАЦІЯ_5 , та з 8 березня 1987 року по 27 вересня 1988 року у домогосподарстві по АДРЕСА_1 як член колгоспного двору, головою якого до дня смерті був ОСОБА_5 , а з 22 вересня 1987 року головою цього домогосподарства була ОСОБА_4 .

Станом на 15 квітня 1991 року в зазначеному домогосподарстві були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 та її син ОСОБА_6 . Останній вибув з зазначеного господарства 13 січня 1995 року.

Вищезазначені обставини підтверджуються також записами у погосподарських книгах с. Нуйно за 1986-1990 та 1991-1995 роки.

Мати позивачки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка ОСОБА_11 вибула з зазначеного домогосподарства 27 вересня 1988 року, а відтак не втратила право на частку у майні двору.

Таким чином, право спільної сумісної власності на майно зазначеного колгоспного двору мають ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_2 після вибуття з господарства у АДРЕСА_1 не втратила інтерес до нього, адже приблизно у 1996-1997 роках останньою було перекрито дах житлового будинку.

З пояснень у судовому засіданні свідка ОСОБА_14 вбачається, що ОСОБА_2 деякий період проживала у м. Луцьку, проте вона не пам`ятає коли саме це було, однак остання постійно дуже часто приїжджала до своїх батьків, навіть коли ОСОБА_2 виїхала до Росії, то продовжувала приїжджати до матері та допомагала останній.

З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 6 грудня 2018 року ТОВ «Бюро інвентаризації Ковель» вбачається, що за зазначеною адресою наявні житловий будинок - літ. «А-1», прибудова літ. «а», сарай - літ. «Б-1», сарай - літ. «В-1», сарай - літ. «Г-1», вбиральня - літ. «У», колодязь - літ. «К», 1967 року побудови.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору в рівних частинах по 1/3 частці за кожним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, позивачка є власницею 1/3 частки спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 13, 259, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку літ. «А-1» з прибудовою літ. «а» та господарських споруд (сараю літ. «Б-1», сараю літ. «В-1», сараю літ. «Г-1», вбиральні літ. «У», колодязя літ. «К»), що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 454 гривні.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 454 гривні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: https://km.vl.court.gov.ua/sud0304/gromadyanam/csz/.

Дата складення повного рішення - 5 листопада 2021 року.

Головуючий: О. В. Антонюк