ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1850/20 Головуючий суддя І інстанції Горбунова Я. М.
Провадження № 22-ц/818/2795/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м.Харкова від 02 листопада 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Горбунової Я.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

05 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Харківської міської ради про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . При зверненні до Третьої харківської державної нотаріальної конторі з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, йому було видано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи та повідомлено про неможливість видати Свідоцтво про прийняття спадщини за законом, так як в свідоцтві про народження та в паспорті було виявлено помилку в написанні прізвища « ОСОБА_1 » замість « ОСОБА_1 », у зв`язку з чим йому порадили звернутися до суду для встановлення родинного зв`язку між ним та батьком. Мати спадкодавця, ОСОБА_5 , фактично прийняла спадщину, оскільки була зареєстрована та мешкала разом із спадкодавцем, але своїх спадкових прав не оформила.

Вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся, ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , і належала померлій, а саме 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло та 1/4 частка, яку вона успадкувала після смерті сина, ОСОБА_2 , фактично, але не оформила своїх спадкових прав.

Зазначив, що при зверненні до Третьої харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_5 , йому було видано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи та повідомлено про неможливість видати Свідоцтво про прийняття спадщини за законом, так як з наданих до нотаріальної контори документів, не можливо встановити родинний зв`язок між ним та бабусею, у зв`язку з чим йому порадили звернутися до суду для встановлення родинного зв`язку між ним та бабусею. В судовому порядку було встановлено факт родинних відносин між ним та його батьком ОСОБА_2 , а також між ним та його бабусею ОСОБА_5 . Вказані рішення були подані до Третьої харківської міської державної нотаріальної контори, однак постановою державного нотаріуса Н.В. Лебедєвої від 24.01.2020 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки з наданих до нотаріальної контори документів не можливо встановити той факт що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_2 , та є його спадкоємцем.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд встановити факт того, що його бабуся ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідною матір`ю його батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановити факт того, що ОСОБА_5 , фактично прийняла спадщину, що складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , після смерті свого сина ОСОБА_2 та визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька та бабусі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року позов було задоволено.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийнято при неповному з`ясуванні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказала, що ОСОБА_1 не надано витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження щодо ОСОБА_2 , в якому повинно бути зазначено відомості про батьків, а саме, що його матір`ю є ОСОБА_5 ; не надано усіх доказів на підтвердження права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Зазначила, що суд посилався у оскаржуваному рішенні на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21.11.2019 року у справі №641/6926/19, яке постановою Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року було залишено без змін, однак постановою Верховного суду від 10.02.2021 касаційну скаргу Харківської міської ради було задоволено частково та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вказала, що довідка КП «ХМБТІ» від 22.01.2020 не може підтвердити інформацію про право власності у спадкодавців, оскільки згідно цієї довідки інформація про право власності міститься до 31.12.2012 року, а тому неможливо визнати право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 у порядку спадкування через те, що не було підтверджено, що вказана квартира на момент смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_5 належала їм на праві приватної власності.

У письмовому відзиві ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні скарги, рішення залишити без змін.

Вказав, що Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2019 року встановлено, що заявник довів обставини, на які він посилався в обґрунтування факту родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_5 .. Встановлення факту родинних відносин має для заявника юридичне значення, оскільки надає йому право на оформлення спадщини. Зазначене рішення переглядалось в апеляційному та касаційному порядку, і постановою Верховного суду від 07 вересня 2020 року було залишено без змін.

Зазначив, що матеріали справи містять всі необхідні докази, що ОСОБА_5 (його бабуся) є рідною матір`ю ОСОБА_2 (його батька).

Посилається на постанову Верховного суду від 04.11.2019 у справі №318/1221/18.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, пояснення позивача та його представника, за відсутності представника відповідача, який повідомлявся судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач успадкував в порядку спадкування за законом 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька, ОСОБА_2 , а також 3/4 частки цієї ж квартири після смерті бабусі, ОСОБА_5 , що належали останній, а саме 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло та 1/4 частка, яку вона успадкувала фактично після смерті сина, ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.12.1994 р., реєстраційний № НОМЕР_1 , квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_5 (а.с.18).

Згідно до ст.ст. 368, 369, 370 Цивільного Кодексу України частки кожного із співвласників в праві спільної сумісної власності являються рівними.

Таким чином, кожному із співвласників квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності по 1/2 частини квартири.

Рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 р. № 12/15 «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова» вулицю Блюхера було перейменовано у вулицю Валентинівська.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 .

Після їх смерті відкрилася спадщина на належні їм частки квартири АДРЕСА_1 .

Державним нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Н.В. Лебедєвою були заведені спадкові справи: 01.09.2016 року за № 59437981 після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за № НОМЕР_4 після смерті ОСОБА_5 .

Постановою державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Н.В. Лебедєвої від 24.01.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька, ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на 3/4 частки цієї ж квартири після смерті бабусі, ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , що належали померлій таким чином: 1/2 належала їй особисто та 1/4 належала ОСОБА_2 , після смерті якого вона прийняла спадщину, але не оформила спадкових прав, оскільки відсутні документи, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_2 , та як наслідок є спадкоємицею ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , яке видано повторно, зазначено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , батько: ОСОБА_6 , мати: ОСОБА_7 (а.с.88).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 зазначено російською мовою, що шлюб між громадянином « ОСОБА_8 » та громадянкою « ОСОБА_9 » розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 05.07.1991 року зроблено запис за № 545. Після розірвання шлюбу присвоєні прізвища: йому « ОСОБА_1 » їй « ОСОБА_1 » (а.с.89).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта», колегія суддів вважає за необхідне здійснити ретельний аналіз судових рішень, які були прийняті раніше між цими самими сторонами, але по інших справах.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.10.2019 року у справі №641/6925/19 за заявою ОСОБА_1 встановлений факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та його рідним батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 30.04.2020 року залишено без змін, зазначене рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.10.2019 року

Постановою Верховного Суду від 07.09.2020 року за наслідками розгляду касаційної скарги Харківської міської ради рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.10.2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30.04.2020 року залишено без змін.

Крім того, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.11.2019 року у справі 641/6926/19 за заявою ОСОБА_1 встановлений факт, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є бабусею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 , зазначено російською морвою, що « ОСОБА_10 , 1924 года рождения» та « ОСОБА_11 , 1928 года рождения» зареєстрували шлюб 21.07.1957 року, актовий запис № 911. Після реєстрації шлюбу присвоєно прізвища чоловіку « ОСОБА_1 », дружині « ОСОБА_1 ».

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 зазначено російською мовою, що « ОСОБА_8 » народився ІНФОРМАЦІЯ_10 в м. Харкові, батьками зазначені: батько: « ОСОБА_10 », мати - « ОСОБА_12 ».

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_9 , зазначено російською мовою, що шлюб між громадянином « ОСОБА_10 » та « ОСОБА_11 » розірвано 09.01.1973 року, актовий запис № 16, після розірвання шлюбу присвоєні прізвища: йому « ОСОБА_1 » їй « ОСОБА_13 » (а.с.96).

З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 27.01.2004, яка видана на ім`я ОСОБА_5 , 1928 року народження, вбачається, що разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований та проживає син ОСОБА_2 , 1958 року народження (а.с.24,25).

Згідно довідки про склад сім`ї та прописку від 26.02.2010, яка видана на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , та мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .

З акту від 21.01.1997 року про обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_6 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , 1958 р.н. проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_11 .

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та є рідною матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , прийняла спадщину після сина ОСОБА_2 , як така, що постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що також підтверджується записами та відбитками штемпелів про реєстрацію у паспорті ОСОБА_2 та ОСОБА_11 .

Допитані судом свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 також підтвердили, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідною матір`ю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та підтвердили факт прийняття ОСОБА_5 спадщини, яка відкрилася після смерті її сина ОСОБА_2 .

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст. 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 761/28970/16-ц (провадження № 61-25123 св18).

Відповідно до пункту 4.2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 - доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Згідно вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України).

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апелянтом всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України про процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, - не надано до суду належних і допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки суди правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 довів його родинні стосунки із ОСОБА_2 та ОСОБА_11 .

Отже, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів погоджується, з тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про встановлення факту родинних зв`язків та визнання за позивачем права власності на квартиру у порядку спадкування за законом.

Доводи скарги, що суд першої інстанції послався на постанову Харківського апеляційного суду від 22.09.2020 року у справі №641/6926/19, однак постановою Верховного суду від 10.02.2021 було її скасовано, колегією суддів відхиляються, оскільки суд касаційної інстанції звернув увагу, що при новому апеляційному перегляді справи слід з`ясувати чи порушувалися судовим рішенням права, свободи, інтереси та обов`язки Харківської міської ради, яка не є учасником справи, якщо ні, то відповідно врахувати ст.ст.352,362 ЦПК України щодо закриття апеляційного провадження.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц (провадження № 61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Отже, у разі якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не були залучені до участі у справі, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що оскаржуване рішення ухвалене із додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.