ПОСТАНОВА

Іменем України

15 вересня 2021 року м. Кропивницький

справа № 387/886/19

провадження № 22-ц/4809/1148/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Карпенко О. Л., Письменний О. А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач - Фермерського господарства «Степ +»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Степ +» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Степ+» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2021 року (суддя Майстер І.П.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернувся до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою про визнання недійсною угоди про внесення змін до договору оренди землі від 15 липня 2014 року, укладеної між позивачем та Фермерським господарством «Степ +» (далі ФГ «Степ +») 11 січня 2019 року та зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 січня 2019 року, номер запису про інше речове право 29991883.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що належна позивачу на праві приватної власності земельна ділянка площею 5,6563 га, кадастровий номер :02:000:0513, розташована на території Федорівської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, до 15 липня 2019 року перебувала в оренді у ФГ "Степ +" на підставі укладеного між сторонами договору оренди землі від 15 липня 2014 року. До закінчення строку дії договору оренди землі позивач повідомив відповідача про відсутність наміру продовжувати орендні відносини, однак з`ясував, що 23 січня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно заФГ «Степ +» зареєстроване право оренди на належну ОСОБА_1 земельну ділянку на підставі угоди від 11 січня 2019 року про внесення змін до договору оренди землі, якою продовжено термін дії договору до 30 грудня 2027 року. Стверджується, що додаткову угоду від 11 січня 2019 року позивач не підписував, а проставлений у графі «Орендодавець» підпис йому не належить. Зазначене свідчить про відсутність відповідного волевиявлення власника земельної ділянки, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та ст. 215 ЦК України є підставою для визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною.

Відповідно до відзиву на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Зазначає, що лист повідомлення від Орендодавця про його заперечення у поновленні договору оренди землі на новий строк до відповідача не надходив, Орендарем вчасно сплачується земельний податок та орендна плата за користування належною позивачу земельною ділянкою. Прийняття позивачем орендної плати за спірною додатковою угодою свідчить про вчинення останнім дій, спрямованих на прийняття її до виконання та схвалення Орендодавцем її умов. Таким чином, продовження орендних правовідносин між сторонами відповідає внутрішній волі позивача. Доказів на спростування викладеного позивачем не надано (а.с. 28-29 том 1).

У відповіді на відзив позивач вказує, що ним не заперечується факт передання земельної ділянки в оренду відповідачу на строк до 15 липня 2019 року, а стверджується про відсутність волі Орендодавця на продовження орендних правовідносин між сторонами до 30 грудня 2027 року. Отримання у 2019 році плати за фактичне користування ФГ «Степ +» земельною ділянкою не свідчить про дійсність спірної додаткової угоди, а також про наявність відповідного волевиявлення Орендодавця. Наголошує, що відповідач не надав до суду доказів направлення повідомлення позивачу про намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди землі(а.с. 32 том 1).

29 січня 2021 року позивачем до суду першої інстанції подано заяву про зміну предмету позову або підстави позову, відповідно до якої, посилаючись на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, просить суд усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження своїм майном шляхом зобов`язання ФГ «Степ+» повернути позивачу земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,6563 га, кадастровий номер :02:000:0513 та скасувати державну реєстрацію за відповідачем права оренди зазначеної земельної ділянки, номер запису про інше речове право 29991883 від 23 січня 2019 року (а.с. 168-169 том 1).

У поданій до суду першої інстанції заяві про розподіл судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України позивач вказує, що у зв`язку з розглядом даної справи ним понесені або будуть понесені витрати, які складаються з судового збору у сумі 768,40 грн, витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи у сумі 2250,24 грн, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 14 000,00 грн (а.с. 185-199 том 1).

ФГ «Степ+» не погодилось із заявленими позивачем витратами на професійну правничу допомогу, вважаючи їх розмір завищеним та необґрунтованим, про що відповідач зазначив у заяві від 26 квітня 2021 року. Вказав також, що права позивача відповідачем не порушувались (а.с. 200 том 1).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2021року позовні вимоги задоволено повністю; скасовано державну реєстрацію за ФГ «Степ +» права оренди земельної ділянки загальною площею 5,6563 га, кадастровий номер :02:000:0513, номер запису про інше речове право 29991883 від 23 січня 2019 року; ухвалено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 5,6563 га, яка розташована на території Федорівської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0513, шляхом витребування вказаної земельної ділянки у ФГ «Степ +». У порядку розподілу судових витрат стягнуто з відповідача на користь позивача витрати щодо оплати експертних послуг у розмірі 2250,24 грн, судовий збір у розмірі 768,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що своїми діями відповідач порушує права власника земельної ділянки та створює перешкоди у користуванні позивачем належним йому майном.

Так, беручи до уваги результати проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції дійшов висновку, що угода про внесення змін до договору оренди землі від 16 липня 2014 року є неукладеною, оскільки позивачем не підписувалась, а тому належна позивачу земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. При цьому, вказавши на відсутність доказів реалізації передбаченої законодавством процедури продовження строку дії договору оренди землі та доказів сплати ФГ "Степ+" орендної плати, суд відхилив відповідні заперечення відповідача у справі.

На переконання суду, встановлені у справі фактичні обставини, а також вимоги ч. 2 ст. 152 ЗК України та ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", свідчать про наявність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у справі, суд першої інстанції вказав, що понесені позивачем витрати зі сплати судового збору та на проведення судової експертизи підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі. Разом з тим, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, а також критерії реальності, розумності та співмірності адвокатських витрат, суд зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню відповідачем, визначивши їх у сумі 9000,00 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2021 року у даній справі з підстав ухвалення його судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ФГ «Степ +» оскаржило його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач вказує на те, що 11 вересня 2019 року між сторонами була укладена угода про внесення змін до договору оренди землі, відповідно до якої продовжено строк дії договору до 30 грудня 2027 року. Державна реєстрація права оренди на підставі вказаної угоди проведена 23 січня 2019 року. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження своїх доводів, скаржник вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичні обставини справи, а саме того, що Орендар продовжував користування спірною земельною ділянкою, вчасно сплачував земельний податок та орендну плату. Наголошує, що не отримував листа-повідомлення від Орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, як це передбачено у ст. 33 Закону України «Про оренду землі», а тому вважає, що позивач мав волевиявлення, спрямоване на продовження дії договору, яке відповідало його внутрішній волі.

Щодо стягнення з ФГ «Степ+» на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн зазначає, що у заяві про розподіл судових витрат позивачем були наведені, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1400,00 грн. Однак, судом першої інстанції до стягнення з відповідача присуджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн, що суперечить заявленій позивачем сумі. Крім того, на переконання скаржника, відсутність доказів оплати позивачем послуг адвоката може свідчити про формальність суми, зазначеної у рахунку-фактурі від 23 березня 2021 року, та її неспівмірність з витратами на правничу допомогу, які може понести сторона у даній категорії справ.

Враховуючи наведене, скаржник вважає, що судом першої інстанції не встановлено у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для вирішення спору, та не надано належної оцінки наявним у справі доказам.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 31 травня 2021 року апеляційну скаргу ФГ «Степ+» залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків.

Відповідно до ухвали від 18 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ФГ «Степ+» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2021 року, встановлено строк до 30 червня 2021 року для подання відзиву на апеляційну скаргу.

24 червня 2021 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду в апеляційному суді на 20 липня 2021 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

13 липня 2021 року позивачем до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого з вимогами скарги не погоджується. При цьому, вказуючи, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі від 18 червня 2021 року ним отримано вже після закінчення встановленого апеляційним судом строку для подання відзиву, просить визнати поважною причину пропуску зазначеного строку та прийняти відзив до розгляду. Стверджує, що виходячи із фактичних обставин справи, актуальної судової практики та вимог чинного законодавства, ним обрано належний спосіб захисту порушеного права. Звертає увагу, що доводи скаржника щодо неотримання повідомлення Орендодавця про відсутність наміру останнього продовжувати строк дії договору, спростовуються наявними у справі доказами. Вважає, що будь-які платежі не є орендними за відсутності відповідного договору, а тому питання сплати відповідачем орендної плати не є предметом доказування у даній справі. Наполягає на тому, що переважне право Орендаря на укладення договору оренди на новий строк не може домінувати над виключним правом Орендодавця, як власника земельної ділянки, щодо користування та розпорядження нею на власний розсуд після закінчення строку дії договору оренди. Також вказує, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи; часом, витраченим адвокатом на надання допомоги; обсягом наданих послуг та значенням справи для сторони.

Оскільки наявним у справі повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджуються доводи скаржника щодо отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі 02 липня 2021 року (а.с. 230 том 1), тобто вже після спливу встановленого апеляційним судом строку для подання відзиву, колегією суддів визнана поважною причина пропуску ОСОБА_1 встановленого судом процесуального строку, а поданий відзив на апеляційну скаргу прийнято до розгляду, про що 20 липня 2021 року постановлено відповідну ухвалу.

Позивачем до суду апеляційної інстанції також подано заяву про розподіл судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої зазначається, що у зв`язку з апеляційним розглядом справи ним будуть понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000,00 грн (а.с. 235 том 1).

Протокольною ухвалою від 20 липня 2021 року апеляційний розгляд справи відкладено до 15 вересня 2021 року.

У відповідності до вимог процесуального закону сторони повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 250-251 том 1, 1-2 том 2).

На підставі розпорядження керівника апарату Кропивницького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року № 360 з підстав, що у ньому зазначені, здійснено заміну судді члена колегії з розгляду даної справи.

У судовому засіданні 15 вересня 2021 року представник скаржника участі не брав, відповідно до письмового клопотання просив, у разі неможливості відкласти розгляд справи, то урахувати вимоги апеляційної скарги та задовольнити їх у повному обсязі (а.с. 4-5 том 2). Предстаник позивача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за наступного.

Обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,6563 га, кадастровий номер :02:000:0513, яка розташована на території Федорівської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії І-КР №022908 від 08 серпня 2003 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 жовтня 2019 року (а.с. 9, 14 том 1).

15 липня 2014 року між ОСОБА_1 (Орендодавець ) та ФГ "Степ+" (Орендар) було укладено договір оренди землі (далі Договір, а.с. 10-12 том 1), за умовами якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування належну Орендодавцю на підставі акта серії І-КР №022908 від 08 серпня 2003 року земельну ділянку загальною площею 5,6563 га.

Договір укладено на п`ять років. Після закінчення строку дії Договору Орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі він повинен не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8 Договору).

Відповідно до п.п. 9-11 Договору Орендна плата у рік складає 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням цільового призначення земельної ділянки та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством. Орендна плата вноситься до 31.12 щорічно. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.

Право оренди за Договором зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майноу Реєстраційній службі Добровеличківського районного управління юстиції Кіровоградської області, про що у Державвному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 липня 2014 року вчинено запис за № 6366850 (а.с. 13 том 1).

Як стверджував позивач, обґрунтовуючи позов, після закінчення строку дії Договору він не мав наміру продовжувати орендні відносини з відповідачем, про що письмово повідомив останнього.

Однак, з інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивачу стало відомо, що відносно належної йому на праві власності земельної ділянки 23 січня 2019 року за ФГ «Степ+» зареєстровано право оренди; номер запису про інше речове право 29991883; підстава виникнення іншого речового права: угода про внесення змін до договору оренди землі, б/н , виданий 11 січня 2019 року, видавник ФГ "СТЕП+" та ОСОБА_1 ; строк дії 30 грудня 2027 року ( а.с. 14 том 1).

Звернувшись до державного реєстратора Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області та отримавши для огляду угоду від 11 січня 2019 року про внесення змін до Договору (далі Угода), на підставі якої було здійснено реєстрацію права оренди відповідача, ОСОБА_1 упевнився, що підпис у графі Угоди «Орендодавець» належить не йому.

Зі змісту Угоди, оригінал якої був наданий відповідачем на вимогу суду першої інстанції, вбачається, що Орендодавець та Орендар дійшли взаємної згоди щодо зміни п. 8 Договору, замінивши «договір укладено строком на п`ять років» на «договір укладено до 30.12.2027 року» (а.с. 61 том 1). Угода містить підпис у графі «Орендодавець» та підпис і печатку ФГ «Степ+» у графі «Орендар».

Стверджуючи, що Угоду до Договору не підписував, поскільки наміру продовжувати строк дії Договору не мав, тоді як відповідач продовжує безпідставно користуватися належною позивачу земельною ділянкою, чим порушує права власника, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у даній справі.

Відповідно до висновку експерта Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Луговської О.В. за результатами проведення призначеної судом першої інстанції у даній справі судово-почеркознавчої експертизи від 08 грудня 2020 року № 201, досліджуваний підпис, розташований в графі "Орендодавець" в Угоді про внесення змін до Договору, вшитій в матеріали цивільної справи № 387/886/19 (а.с. 61), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 153-162 том 1).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 13, 17 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену у спірній Угоді) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально . Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ст.14 Закону України «Про оренду землі»).

За ч. 1 ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору про оренду землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі ч. 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У разі ж відсутності такого волевиявлення, такий договір є неукладеним.

За вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, зокрема, що відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що Угода, за умовами якої змінено строк дії Договору, є неукладеною, оскільки Орендодавцем не підписувалась.

Як унормовано у ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та наведені вимоги законодавства, орендні відносини між сторонами на підставі укладеного між Орендодавцем та Орендарем Договору, припинились 17 липня 2019 року у зв`язку з закінченням строку Договору.

За викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що після закінчення строку дії Договору фактичне користування скаржником належною позивачу земельною ділянкою здійснюється за відсутності визначених законом підстав.

Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують, а доводи скаржника про те, що умови Угоди фактично виконуються її сторонами не заслуговують на увагу. При цьому, апеляційний суд виходить з того, що у праві України доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (див. постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14).

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Між тим, нормами спеціального закону прямо та чітко передбачена можливість укладення договору оренди землі виключно у письмовій формі. Тож, посилання відповідача на виконання сторонами умов Угоди як на підтвердження відповідного волевиявлення позивача, є безпідставним, оскільки воля учасників орендних правовідносин на зміну умов або продовження строку дії договору оренди землі може бути виражена виключно у письмовій формі.

Крім того, апеляційним судом враховується, що мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

За положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на викладені вимоги процесуального закону, колегією суддів не беруться до уваги посилання відповідача на ст. 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки в матеріалах відсутні докази, які б підтверджували дотримання визначеної цією правовою нормою процедури поновлення договору оренди землі хоча б однією зі сторін Договору. Апеляційним судом враховано також, що користування Орендарем земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди за принципом мовчазної згоди Орендодавця передбачає подальше обов`язкове укладення між сторонами орендних правовідносин додаткової угоди до договору оренди про його продовження на той же строк та на тих же умовах. Разом з тим, навіть за умови підписання позивачем спірної Угоди до Договору, фактичні обставини справи свідчать про те, що зазначена конструкція поновлення договору оренди землі до спірних правовідносин застосована бути не може.

Варто зауважити, що доводи скаржника щодо сплати ним після закінчення строку дії Договору орендної плати за користування земельною ділянкою та прийняття плати Орендодавцем, а також щодо сплати Орендарем земельного податку, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом також і з підстав відсутності у матеріалах справи відповідних доказів.

За змістом ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач, обґрунтовуючи підстави пред`явленого позову, посилався на те, що Угоду, якою змінено строк дії укладеного з відповідачем договору оренди землі він не підписував, відповідні умови не погоджував, тоді як відповідач безпідставно відмовляє у поверненні належної йому земельної ділянки, аргументуючи такі дії Угодою, яка підписана невстановленою особою замість позивача.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції надана належна оцінка вказаним обставинам.

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц, у такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч.2 ст. 52 ЗК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст.152 ЗК України).

У ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Колегія суддів зауважує, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

За встановлених фактичних обставин справи, задовольняючи вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, суд першої інстанції належним чином виконав обов`язок щодо надання правової кваліфікації відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Отже, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

У частині доводів апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч.ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України).

Як визначено у ч.ч. 1 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Звертаючись до суду першої інстанції із заявою про розподіл судових витрат, позивачем на підтвердження їх понесення, надав копії договору про надання правової допомоги № 28/10-1 від 28 жовтня 2019 року, укладеного між Адвокатським бюро «Кривенка Михайла Петровича» та ОСОБА_2 ; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого Кривенку Михайлу Петровичу; актів від 28 лютого 2020 року №1 та від 23 березня 2021 року №2 про прийняття-передачу наданих послуг; рахунку-фактури від 23 березня 2021 року №03/21-1; детального опису робіт, виконаних адвокатом від 23 березня 2021 року (185-197 том 1).

Зі змісту зазначених документів, зокрема, актів прийняття-передачі наданих адвокатом послуг, опису робіт та рахунку фактури, вбачається, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції складає 14 000,00 грн, а сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1400,00 грн, зазначена у заяві від 23 березня 2021 року є очевидною опискою, а тому цілком обґрунтовано не взята до уваги судом першої інстанції.

Щодо доводів скаржника про відсутність доказів оплати позивачем наданих адвокатом послуг, що може свідчити про не співмірність їх розміру з фактичними витратами на правову домогу, колегія суддів зауважує, що як склад та розмір витрат на правову допомогу входить до предмета доказування у справі, так і доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка про зазначене заявляє.

За правилами оцінки доказів, встановлених процесуальним законом, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, відповідач не навів відповідних обґрунтувань на не надав доказів на підтвердження своїх доводів, обмежившись лише вказівкою на неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Колегією суддів також враховано, що Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством. Апеляційний суд зазначає, що ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №813/481/18, від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20.

Таким чином, враховуючи межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційний суд не вбачає правової необхідності змінювати виконаний судом першої інстанції розподіл витрат на професійну правову допомогу з підстав, наведених у апеляційній скарзі.

За викладеного, у задоволенні апеляційної скарги ФГ «Степ+» необхідно відмовити.

Представником позивача до суду апеляційної інстанції було подано заяву про розподіл судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої вказав, що у зв`язку з апеляційним розглядом справи ОСОБА_1 будуть понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн (а.с. 235 том 1).

На підтвердження витрат у вказаному розмірі до суду надано копії додатку № 1 від 28 жовтня 2019 року до Договору про надання правової допомоги від 28 жовтня 2019 року № 28/10-1, акта № 3 прийняття-передачі правової допомоги від 13 липня 2021 року, рахунку фактури від 13 липня 2021 року, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, ордеру на надання правничої (правової) допомоги у Кропивницькому апеляційному суді (а.с.236-240 том 1).

Так, зі змісту акта № 3 прийняття-передачі наданих послуг від 13 липня 2021 року вбачається, що Адвокатським бюро «Кривенка Михала Петровича» в особі керуючого бюро Кривенка Михала Петровича, який має право на заняття адвокатською діяльністю відповідно до свідоцтва серії КР №000259, виданого 04 січня 2019 року (а.с. 197 том 1), надано позивачу правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги від 28 жовтня 2019 року № 28/10-1 та додатка № 1 до цього договору, а саме: представництво інтересів Клієнта у Кропивницькому апеляційному суді, включаючи підготовку проектів та подачу процесуальних документів, необхідних для розгляду справи. Вартість правової допомоги складає 10 000,00 грн (а.с. 237 том 1).

При цьому, до вартості послуг у загальній сумі 10 000,00 грн, наданих адвокатом під час апеляційного розгляду справи, входить: проведення зустрічі з Клієнтом на предмет зясування обставин апеляційного оскарження; правовий аналіз наданих Клієнтом документів; надання усного висновку з питань правозастосування з урахуванням актуальної судової практики; узгодження правової позиції з Клієнтом; складання відзиву на апеляційну скаргу; складання заяви про розподіл судових витрат; направлення відзиву на апеляційну скаргу з доданими документами до суду; представництво інтересів Клієнта у Кропивницькому апеляційному суді (до 2 судових засідань) (а.с. 239 том 1).

У питанні розподілу витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з того , що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 3 ст.141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто в цілому при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів враховує, що акт № 3 прийняття-передачі наданих послуг від 13 липня 2021 року та детальний опис робіт (наданих послуг), складені формально, без урахування послуг, які надані фактично, оскільки зазначені документи містять узгоджену сторонами ще 28 жовтня 2019 року суму витрат на представництво інтересів Клієнта у суді апеляційної інстанції, включаючи підготовку проектів та подання документів (а.с.192 том 1).

Суд апеляційної інстанції враховує, що послуги щодо надання висновків з питань правозастосування та узгодження правової позиції мали бути надані Клієнту до звернення позивача до суду з даним позовом та у ході розгляду справи судом першої інстанції. Необхідності повторного надання зазначених послуг позивачу за наявності вже усталеної судової практики колегія суддів не вбачає. Також необхідно врахувати, що послуги, надані адвокатом під час апеляційного розгляду справи, зокрема, написання відзиву на апеляційну скаргу та заяви про розподіл судових витрат не потребували додаткових зусиль та знань, а також значних часових затрат.

Апеляційний суд також зважає на те, що надання правничої допомоги у ході апеляційного розгляду справи об`єктивно не може бути оцінено у більшому розмірі, ніж надання правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з позовом, яка є більш складною, об`ємною і потребувала більшого аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги у суді апеляційної інстанції, завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на розмір відшкодування, отриманий за аналогічні послуги в суді першої інстанцій, а також фактичний обсяг виконаної адвокатом роботи та її незначну складність, колегія судів вважає розумно обґрунтованими витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача у розмірі 5000,00 грн.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Судом першої інстанції рішення у даній справі ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Степ+» залишити без задоволення, а рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2021 року року, - без змін.

Стягнути з Фермерського господарства «Степ+» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Карпенко

О. А. Письменний