Справа № 296/8349/21
УХВАЛА

Іменем України

"04" листопада 2021 р. м.Житомир

Суддя Корольовського районного суду м. Житомира Адамович О.Й., розглянувши заяву представника позивача адвоката Сірача Володимира Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В., Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість Закон та порядок», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділ захисту прав дітей Житомирської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з вищевказаною позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серії на номер 1860 від 25.08.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нерухомість Закон та порядок».

Ухвалою від 12.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування позову та заяви представник позивача зазначає про те, що позивач будучи власником житлової квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3644 від 13.03.2007 року передав її у заставу відповідно до умов іпотечного договору №3646 від 13.03.2007 року. 16 вересня 2021 року невідомі особи змінили вхідні замки у квартирі позивача та усно повідомили представника ОСББ Вітрука 47, що вони є новими власниками. 17 вересня 2021 року позивачу стало відомо з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що квартира АДРЕСА_1 була відчужена за договором купівлі-продажу укладеним 25.08.2021 року між ТОВ «Преміум лігал колекшн» та ТОВ «Нерухомість - Закон та порядок». Будь яких повідомлень стосовно такого правочину заявник не отримував, згоди на відчуження свого майна не надавав, крім того у вказаній квартирі зареєстрована вся його родина, в тому числі його малолітня донька права та інтереси якої також порушено вказаним договором купівлі-продажу.

03.11.2021 року представник позивача звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, згідно якої просить вжити заходи забезпечення позову у вигляді заборони на проведення будь-яких реєстраційних дій з приводу відчуження нерухомого майна квартири загальною площею 78,83 кв.м., житловою площею 49,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .

З огляду на протиправну перереєстрацію належного позивачу майна у останнього є обґрунтовані побоювання стосовно можливого подальшого переоформлення права власності на спірну квартиру, а тому невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення прав позивача.

За вказаних обставин просить заяву про забезпечення позову задовольнити, оскільки, у разі незастосування заходів забезпечення позову, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, зокрема, необхідності ініціювання іншого судового провадження про витребування майна з чужого незаконного володіння або усунення перешкод у користуванні майном.

Суд враховує, що згідно з ч.ч. 1-2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

За таких обставин розгляд заяви проводився без повідомлення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши подану заяву про забезпечення позову та матеріали позовної заяви, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

За змістом ч. 2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суд від 09.09.2020 у справі № 509/2765/19 (провадження № 4-21904св19) викладено правову позицію згідно з якою метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

На підставі ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

[…] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

[…] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2021 №643/12369/19 (провадження № 61-21685св19) вказано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Верховний Суд зауважує, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Верховний Суд звертає увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову».

Суд враховує, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серії на номер 1860 від 25.08.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нерухомість Закон та порядок».

Також з доводів позивача вбачається, що спірна квартира належала йому та дружині на праві спільної сумісної власності та перебувала в заставі ВАТ КБ "Надра"" відповідно до договору іпотеки від 30.03.2007 року; квартира підпадає під дію Закону Украни "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Позивач вказує, що в квартирі проживає він із сім`єю, в т.ч. його малолітня донька ОСОБА_3 , яка має право на використання спірного житла, що підтверджується довідкою Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради від 11.10.2021р., однак дозволу в органу опіки та піклування на відчуження житла отримано не було. Також суд враховує, що іпотекодержателем на час укладання спірного договору було Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн», яке згідно доводів позивача відчужило квартиру на підставі ст. 38 Закону України "Про іпотеку" без повідомлення його, як іпотекодавця. Також суд враховує, що згідно доводів позивача відповідачем здійснюються заходи щодо відчуження квартири, на що вказують відомості з сайту купівлі-продажу нерухомого майна.

Отже, розглянувши матеріали справи, суд встановив, що між сторонами дійсно існує спір.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, суд врахував обставини, які можуть утруднити в майбутньому виконання рішення суду, з огляду на що дійшов висновку щодо необхідності застосування в даному випадку певних заходів забезпечення позову.

При цьому суд вважає, що відповідний вид забезпечення позову (шляхом органам державної реєстрації проводити будь-які реєстраційні дії, пов`язані із відчуженням нерухомого майна) є співмірними з заявленими позовними вимогами, та застосування такого виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача. Крім того, такі заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

Вжиття вказаних заходів забезпечення позову не призведе до порушення принципу співмірності забезпечення позову щодо предмету спору, оскільки вказані заходи спрямовані виключно на збереження існуючого становища до розгляду спору по суті та не накладають обтяжливих обов`язків на відповідача.

При цьому, одним із завдань цивільного судочинства у відповідності до вимог ст. 2 ЦПК України є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції, є виконання рішення господарського суду. Право на суд було б ілюзорним, якби судові рішення залишалися не виконуваними. Зокрема, у рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хорнсбі проти Греції" зазначено, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система договірних держав допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалось б на шкоду одній з сторін.

Ефективність правосуддя залежить і від виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що на час розгляду даної справи існує об`єктивна необхідність вжиття вказаних заходів до забезпечення позову, зважаючи на адекватність визначених заходів забезпечення позову по відношенню до заявлених позовних вимог, на забезпечення яких вони вживаються.

Виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, які заявник просить вжити, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; - суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

За змістом ч. 11 ст. 153 ЦПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Аналогічна норма міститься у п. 3 ч. 1 ст. 353 ЦПК України за змістом якої окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, зокрема, ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 149-153, 157, 259-261, 353-355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву адвоката Сірача Володимира Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Заборонити вчиняти реєстраційні дії з приводу відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 78,83 кв.м., яка належать на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Нерухомість Закон та порядок» () (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з наступного дня після її постановлення (ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Направити дану ухвалу всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову (які ідентифіковані судом) для вжиття відповідних заходів.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи (ч. 11 ст. 153 ЦПК).

Суддя О. Й. Адамович