Справа № 288/1656/21
Провадження № 2/288/367/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Колодяжної Н.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі Відповідач) про відшкодування моральної шкоди в якому вказує, що в кінці липня 2021 року він приїхав до Відповідача, яка є його двоюрідною тіткою та хрещеною матір`ю за місцем її проживання в АДРЕСА_1 . Позивач постукав у ворота домоволодіння та Відповідач вийшла до нього з подвір`я на вулицю, і при виході назвала померлого батька Позивача прозвиськом, чим образила його ім`я.

В подальшому, під час розмови, Відповідач продовжила ображати Позивача, сказавши, що він пішов проживати до своєї коханки літньої жінки, якій виповнилося 87 років. Проте, насправді Позивач живе в даної жінки на квартирі, в зв`язку із складними життєвими обставинами, і те, що вони коханці звичайно неправдива інформація та образлива для Позивача, а тому вказаними словами Відповідач заподіяла йому моральну шкоду.

Після цієї події, Позивач звернувся до старости села Голуб`ятин із заявою про вчинення Відповідачем відносно нього неправомірних дій та притягнення її до відповідальності, в подальшому йому було повідомлено про те, що з Відповідачем проведено роз`яснювальну роботу.

Позивач зазначає, що вказаними діями Відповідача, йому було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях внаслідок отриманих переживань. Протиправна поведінка Відповідача, призвела до приниження честі та гідності Позивача, так як словесна образа відбулася в громадському місці, в присутності однієї особи.

Також, Позивач змушений відстоювати свої права в судовому порядку, витрачати на це свій час, скористатися правовою допомогою адвоката. Його турбують щоденні думки та спогади про наслідки даної події, негативні переживання, потреба в униканні спілкування з родичами, обурення, приниження його гідності. Моральну шкоду Позивач оцінює в розмірі 2000.00 гривень, що обумовлено фактом приниження його честі та гідності, необхідністю захищати свої права у судовому порядку.

На підставі вищевикладеного, Позивач просить стягнути з ОСОБА_3 на свою користь в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 2000.00 гривень та понесені судові витрати.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задоволити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти його задоволення.

23 вересня 2021 року надала відзив на позовну заяву в якому вказала, що повністю не визнає заявлені Позивачем вимоги та зазначила, що їх зустріч з Позивачем відбулася 30 травня 2021 року, коли вона перебуваючи на городі в господарських справах, за місцем свого проживання та від сусіда дізналась, що її розшукує якийсь чоловік. Підійшовши до воріт та відкривши хвіртку, вона побачила незнайомого чоловіка (в подальшому Позивача), він привітався і запитав чи вона його не впізнала. Відповідач не впізнала, але побачивши знайомі риси обличчя, перепитала чи цей чоловік не син « ОСОБА_4 » ОСОБА_5 з села Паволоч, з яким Відповідач колись спілкувалась, його називали даним прізвищем в селі та він не ображався. На що Відповідач отримала від цього чоловіка відповідь, що не « ОСОБА_6 », а ОСОБА_7 . Тоді, Позивач зрозуміла, що це ОСОБА_8 , її похресник, якого вона не бачила 30 років. Після смерті батька, Позивач декілька разів надсилав Відповідачу смс повідомлення на свята, і це все спілкування яке було між ними, а чому він вирішив приїхати їй не відомо. Відповідач запропонувала Позивачу пройти до будинку, але він почав висловлювати обурення, що вона згадала його батька прізвиськом, а не по імені. Далі, Позивач вказав, що Відповідач, як його хресна мати, повинна після смерті його матері взяти над ним опіку, в тому числі фінансову, допомагати йому матеріально, бо в нього скрутне матеріальне становище, почав висловлювати скарги, що вона йому не дзвонила і не шукала, не цікавилась, як у нього справи. Відповідач запитала, чому Позивач не допомагав своїй матері, коли вона була хвора та потребувала догляду, а натомість її доглядав брат, а Позивач взагалі переселився до якоїсь жінки. Позивач відповів, що він все зрозумів і хтось про нього наговорив всяких історій, сказав, що Бог все бачить і пішов.

Відповідач зазначає, що під час описаної розмови нікого поряд не було, лише на протилежній стороні дороги родич сусідки ремонтував автомобіль. Щодо тверджень Позивача, що Відповідач образила ім`я його батька вказала, що це прізвиська відомо досить давно і воно його не ображало, дане прізвисько не несе негативного змісту та вона його використала тільки один раз. Вона не говорила Позивачу про коханку, а лише висловилась, що він переселився від матері та дала оцінку його вчинку. Таким чином, вказані висловлювання є оціночними судженнями, не висловлені в брутальній, принизливій чи непристойній формі, а твердження Позивача про завдання йому моральної шкоди є безпідставними та належним чином не доведені. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з Позивача витрати на правову допомогу. /а.с.16-18/

Суд, вислухавши Позивача, його представника та Відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

09 вересня 2021 року старостою ОСОБА_9 за № 159 було повідомлено ОСОБА_1 , на його заяву від 26 липня 2021 року він надав відповідь в телефонному режимі та розгляд даного питання не входить до повноважень сільського старости. 02 серпня 2021 року він провів бесіду з ОСОБА_3 , яка проживає по АДРЕСА_1 . При суперечці він не був присутній, а тому згідно чинного законодавства рекомендовано звернутися до правоохоронних органів для вирішення даного питання. /а.с.32/

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_3 та бачила як ОСОБА_11 шукав де вона проживає. Всієї розмови яка між ними відбулася, вона не чула, але ОСОБА_11 розмовляв при цьому на підвищених тонах та вказував, що ОСОБА_12 , як його хрещена мати повинна йому матеріально допомагати. Образливих слів зі сторони ОСОБА_13 до ОСОБА_14 вона не чула. Пізніше, після цієї події, до неї приїжджав ОСОБА_11 та хотів з нею поговорити, в розмові повідомив, що її сусідка ОСОБА_13 його хрещена мати та він з нею не спілкується і буде подавати на неї в суд, тому що вона його образила і пропонував їй бути свідком, на що вона відмовилась, а ОСОБА_11 почав їй погрожувати, а потім сів у автомобіль і поїхав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що він працює старостою села Голуб`ятин та 26 липня 2021 року до сільської ради звернувся ОСОБА_11 з скаргою на ОСОБА_12 . В подальшому за результатами розгляду даної скарги, він провів бесіду з ОСОБА_12 , яка пояснила, що вона його не ображала. ОСОБА_15 було надано відповідь, в якій рекомендовано з даного приводу звернутись до правоохоронних органів.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Цивільним Кодексом України.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування заподіяної моральної шкоди з тих підстав, що Відповідач образила ім`я його померлого батька та сказала неправдиву інформацію, що Позивач пішов проживати до своєї коханки літньої жінки, а тому вказаними діями йому було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях внаслідок отриманих переживань.

Статтею 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно роз`яснень, які містяться в пункті третьому постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Частиною другою пункту п`ятого вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші підстави, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини третьої пункту дев`ятого Постанови, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд повинен наводити у рішенні відповідні мотиви.

Згідно статті 201 ЦК України, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Частиною першою статті 302 ЦК України визначено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова № 1) судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Згідно пунктів 15, 19 Постанови № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У заявлених вимогах Позивач вказує, що Відповідач образила його своїми висловлюваннями про його покійного батька та про нього особисто, проте Відповідач заперечуючи проти позову вказує, що жодних дій, направлених на порушення прав Позивача та розповсюдження відносно нього недостовірної інформації вона не здійснювала.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Звертаючись до суду, Позивач не надав належних доказів на підтвердження обставин, які були підставою для звернення до суду, Позивач не вказав, які саме висловлювання Відповідача, сказані нею в особистій, приватній розмові, мали брутальний, принизливий чи непристойний характер, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту поширення Відповідачем недостовірної негативної інформації, яка б порушувала особисті немайнові права Позивача.

Відповідач не заперечує, що назвала покійного батька Позивача « ОСОБА_6 », прізвищем, яким вона його називала за життя, а будь які висловлювання щодо особистого життя Позивача та його відносин з жінками вона не допускала, тільки висловила свою думку щодо того, як Позивач доглядав свою матір, тобто свою критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням її суб`єктивної думки і поглядів є відповідно до статті 277 ЦК України оціночними судженнями про події, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати.

Наведені вище обставини вказують на те, що висловлювання Відповідача про які вказує Позивач у позовній заяві, не являються недостовірною інформацією, а за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки Відповідача щодо певних подій, як і не надано підтверджень того, що Відповідач розповсюджувала будь-яку образливу інформацію відносно Позивача, тобто відсутні фактичні підтвердження поширення Відповідачем недостовірної інформації, яка б порушувала немайнові особисті права Позивача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається Позивач, на підтвердження заявлених ним вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність існування порушень з боку Відповідача прав Позивача, які підлягають відновленню в порядку встановленому законом, а саме стягнення з Відповідача моральної шкоди на користь Позивача, так як відсутня така необхідна складова для відшкодування моральної шкоди, як наявність шкоди та протиправність діяння її заподіювача.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені Позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 32, 34, 68 Конституції України; Законом України «Про інформацію»; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»; Постановою Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»; статтями 15, 16, 23, 201, 277, 297, 302 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 82, 89, 128, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_14 до ОСОБА_12 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник