Провадження № 2/522/2316/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Шеян І.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відсотків, річних, пені, індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми за договором позики , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість за договором позики від 24 грудня 2014 року у розмірі 214149,44 грн., яка складається з 117126,42 грн. основного боргу, 77657,19 грн. пені (0,1% за день) відповідно до п.7 договору позики, 6364,80 грн. пені (3% річних) відповідно до ст. 625 ЦК України, та стягнути з відповідача на свою користь 300000,00 грн. моральної шкоди; вирішити питання розподілу судових витрат.

Позивач обґрунтовує вимоги тим, що 24 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір Позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 7064.

Відповідно пункту 1 Договору Позики Позикодавець передає у встановлений строк у власність Позичальнику грошову суму у розмірі 670 235 (шістсот сімдесят тисяч двісті тридцять п`ять) грн. 24 коп., що в еквіваленті станом на дату укладання Договору за офіційним курсом Національного Банку України становить 42 500 (сорок дві тисячі п`ятсот) доларів США.

Згідно до п. З Договору, Позикодавець зобов`язується передати позичальнику суму позики, зазначену в п. 1 цього Договору, частинами відповідно до наступного графіку:

- до 25 січня 2015 року - грошову суму в розмірі 335 117,62 грн.

- до 25 березня 2015 року - грошову суму в розмірі 335 1 17,62 грн.

ОСОБА_1 виконав всі свої зобов`язання за вказаним договором та надав у встановлений договором строк, обумовлену суму позики, що підтверджується розписками від 23 січня 2015 року, від 24 січня 2015 року, 02 березня 2015 року, 20 березня 2015 року, 22 березня 2015 року

Відповідно до п. 2 Договору, Позичальник зобов`язався повернути готівкою суму позики до двадцять п`ятого січня дві тисячі сімнадцятого року включно. За домовленістю Сторін позика видається під 18 % річних, які Позичальник зобов`язується сплатити Позикодавцю до 25 січня 2017 року.

В порушення вимог договору та закону Відповідач не повернув гроші як своєчасно так і в повному обсязі, а тому повинен повернути заборгованість з нарахованими відповідно до закону штрафними санкціями.

Ухвалою суду від 20 серпня 2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 21 грудня 2020 року.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

27 жовтня 2020 року на виконання ухвали суду до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

14 грудня 2020 року до суду подано відзив, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки позивач мав звернутися до суду не пізніше 25 січня 2020 року, однак звернувся лише 24 липня 2020 року.

У судове засідання 21 грудня 2020 року з`явився представник позивача, відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Судове засідання відкладено на 24 березня 2021 року.

09 лютого 2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

24 березня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача посилається на те, що процентна ставка в розмірі 18% річних не є здійсненням підприємницької діяльності, а положення безпроцентного договору в даному випадку не можуть застосовуватися. Просив відкласти вирішення питання стягнення судових витрат на правову допомогу після отримання доказів їх понесення.

У судове засідання 24 березня 21року з`явилися представники сторін. Сторонам роз`яснено права та обов`язки. Ухвалою суду відмовлено у зупиненні провадження у справі. Оголошено перерву на 25 травня 2021 року.

Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання у режимі відеоконференції

У судове засідання 25 травня 2021 року з`явився представник позивача. У зв`язку з неявкою відповідача, та не приєднанням до розгляду справи у режимі відеоконференції, розгляд справи відкладено на 27 липня 2021 року.

Ухвалою суду 04 червня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

У судове засідання 27 липня 2021 року з`явився представник позивача. У зв`язку з неявкою відповідача, та не приєднанням до розгляду справи у режимі відеоконференції, розгляд справи відкладено на 20 жовтня 2021 року.

З 30 серпня 2021 року по20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній відпустці.

У судове засідання 20 жовтня 2021 року сторони не з`явилися, про час, дату і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від представників сторін надійшли заяви про проведення судового засідання за їх відсутності.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2020 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року, встановлено наступні обставини, які не підлягають доказуванню в рамках даної справи.

24 грудня 2014 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 7064.

Відповідно пункту 1 Договору позики ОСОБА_1 передає у встановлений строк у власність ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 670235.24 коп., що в еквіваленті станом на дату укладання Договору за офіційним курсом Національного Банку України становить 42500 доларів США.

Згідно п.3 Договору Позикодавець зобов`язується передати позичальнику суму позики, зазначену в п.1 цього Договору, частинами відповідно до наступного графіку:

до 25 січня 2015 року - грошову суму в розмірі 335117.62 грн.;

до 25 березня 2015 року - грошову суму в розмірі 335117.62 грн.

ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за вказаним договором та надав у встановлений договором строк обумовлену суму позики, що підтверджується розписками від 23 січня 2015 року, від 24 січня 2015 року, від 02 березня 2015 року, від 20 березня 2015 року, від 22 березня 2015 року.

Відповідно до п.п.2, 3 Договору за домовленістю Сторін позика видається під 18 % річних. Позичальник зобов`язався повернути готівкою суму позики до 25 січня 2017 року включно.

Відповідно до п.14 Договору Сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні до долара США від зазначеного курсу у п.1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми за офіційним курсом продажу долара США, встановленим Національним банком України на день повернення позики за цим Договором (в тому числі у випадку дострокового повернення або погашення в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та/або примусового стягнення заборгованості та/або погашення заборгованості будь-яким іншим шляхом).

ОСОБА_2 в рахунок повернення позики перерахував ОСОБА_1 грошові кошти на суму 1000000.00 грн., що підтверджується копіями квитанцій, а саме:

від 20 вересня 2017 року на суму 50000.00 грн.,

від 13 жовтня 2017 року на суму 50000.00 грн.,

від 16 листопада 2017 року на суму 100000.00 грн.,

від 20 листопада 2017 року на суму 75000.00 грн.,

від 27 грудня 2017 року на суму 125000.00 грн.,

від 18 січня 2018 року на суму 100000.00 грн.,

від 22 січня 2018 року на суму 100000.00 грн.,

від 22 січня 2018 року на суму 100000.00 грн.,

від 06 лютого 2018 року на суму 150000.00 грн.,

від 06 лютого 2018 року на суму 250000.00 грн.

Зобов`язання у вигляді повернення всієї суми позики, позивач повинен був виконати до 25 січня 2017 року.

Перше повернення частини позики відбулось 20 вересня 2017 року на суму 50000.00 грн., тобто через вісім місяців після кінцевого строку виконання Договору.

На момент укладення Договору позики від 24 грудня 2014 року, курс гривні до долару США, встановлений НБУ становив 15.77 грн. за 1 долар США, а на момент першої виплати відповідачем суми боргу у розмірі 50000.00 грн. становив вже 26.12 грн. за 1 долар США.

Співставивши виплачені позичальником суми в національній валюті з офіційним курсом НБУ гривні до долара США на момент перерахування грошей можна визначити еквівалент виконання зобов`язання в доларах США (згідно п.14 Договору позики), а саме:

- 20 вересня 2017 року сплачено 50000.00 грн. (курс НБУ - 26.12 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 1914.24 дол. США;

- 13 жовтня 2017 року сплачено 50000.00 грн. (курс НБУ - 26.63 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 1877.58 дол. США;

- 16 листопада 2017 року сплачено 100000.00 грн. (курс НБУ 26.48 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 3776.43 дол. США;

- 20 листопада 2017 року сплачено 75000.00 грн. (курс НБУ 26.49 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 2831.25 дол. США;

- 27 грудня 2017 року сплачено 125000.00 грн. (курс НБУ 27.94 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 4473.87 дол. США;

- 18 січня 2018 року сплачено 100000.00 грн. (курс НБУ 28.66 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 3489.18 дол. США;

- 22 січня 2018 року сплачено 100000.00 грн. (курс НБУ 28.84 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 3467.40 дол. США;

- 22 січня 2018 року сплачено 100000.00 грн. (курс НБУ 28.84 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 3467.40 дол. США;

- 06 лютого 2018 року сплачено 150000.00 грн. (курс НБУ 27.74 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 5407.35 дол. США;

- 06 лютого 2018 року сплачено 250000.00 грн. (курс НБУ 27.74 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 9012.25 дол. США.

Загалом Позичальником повернуто 1000000.00 грн., що згідно офіційного курсу НБУ на день сплати еквівалентно 39716.95 доларів США.

Отже, позивач ОСОБА_2 повернув відповідачу ОСОБА_1 лише частину боргу у сумі 39716.95 доларів США, хоча згідно умов Договору позики еквівалент повернення боргу повинен становити не менше 42500.00 доларів США.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ч. 1, 4 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В даному випадку, зобов`язання у вигляді повернення всієї суми позики, Відповідач повинен був виконати до 25.01.2017 року, чого зроблено не було, так як перше погашення відбулось тільки 20.09.2017 року на суму 50000,00 грн., тобто через вісім місяців після кінцевого строку виконання Договору, що є його грубим порушенням.

Згідно із статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, ст. 536 ЦК України сама по собі не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, віддаючи це на вирішення на рівні договору або закону. Тобто сторони зобов`язання можуть укласти договір, в якому визначити розмір процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 по справі № 6-36цс14, у якій зазначено, що у ч. 1 ст. 1048 ЦК України установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

В Договорі було встановлено відсоток за користування грошовими коштами ОСОБА_1 у розмірі 18 % річних від суми позики, тобто 0,049 % за кожен день користування грошовими коштами, що відповідає вимогам закону та Договору, які також повинні бути сплачені Відповідачем.

Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Пунктом 7 Договору було передбачено виплату Позичальником пені в розмірі 0,1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення, що також враховується при розрахунку заборгованості Відповідача.?

За змістом частини другої ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у зв`язку з несвоєчасним та неповним виконанням Відповідачем Договору позики, останній повинен відшкодувати Позикодавцеві суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до п. 14 Договору Сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні до долару США від зазначеного курсу у п. 1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквівалентові суми позики за офіційним курсом продажу долара США встановленим Національним банком України, станом на день повернення позики за цим Договором (в тому числі у випадку дострокового повернення, або погашення в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та/або примусового стягнення заборгованості, та або погашення заборгованості будь-яким іншим шляхом).

Отже, Відповідач зобов`язаний повернути суму позики в гривні, але в доларовому еквіваленті суми позики на день повернення такої за офіційним курсом Національного банку України, що відповідає принципу справедливості та принципу «pacta sunt servanda».

Так, Статтею 26 Віденської конвенції «Про право міжнародних договорів» 1969 р. ратифікована Україною 14 травня 1986 р.) закріплено, що «кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись» (pacta sunt servanda).

Також положеннями статті 27 Конвенції про право міжнародних договорів закріплено, пю учасник не може посилатися на положення свого внутрішнього права як виправдання для невиконання ним договору.

Принцип pacta sunt servanda в Україні закріплений ст. 1 Закону України «Про міжнародні договори України» та міститься в статті 629 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" iKopecky V. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-ІХ, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А. № ЗОЇ-В, ст. 84. п. 59).

Загальна заборгованість за договором позики від 24.12.2014 р. станом на 01.12.2019 р. складає 214149,44 гривень. Вона складається із:

- основного боргу - 117126,42 грн.;

- пені (0,1% за день) відповідно до п. 7 Договору позики - 77657,19 грн.;

- 3% річних, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України - 6364.80 грн.;

- відшкодування інфляції, відповідно ст.625 Цивільного кодексу України - 13001,03 грн.

Обгрунтованих заперечень щодо розміру заборгованості суду не надано.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги в цій частині обгрунтованими.

Також, позивач посилається на те, що вказані незаконні дії Відповідача призвели до моральних переживань ОСОБА_1 , в результаті яких він втратив душевний спокій, постійно перебував у роздратованому стані, у нього погіршився сон, апетит, настрій, погіршився стан здоров`я. Крім того, позивачеві знадобились додаткові зусилля для організації свого життя, він змушений витрачати свій час та здоров`я для відновлення справедливості, через що втрачає значний час та зусилля на поновлення своїх прав, що завдає позивачеві моральних страждань, які він оцінює в 300000 грн.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 п. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обов`язковою підставою для відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою особи.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на підтвердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров`я у зв`язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 330/2081/16-ц.

Згідно ч.1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, крім тверджень, зазначених у позовній заяві, будь-яких інших доказів на підтвердження спричинення йому моральних страждань відповідачем, позивач не надає.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди не обгрунтованими і не доведеними, а тому залишає їх без задоволення.

Щодо застосування позовної давності, то суд виходить з того, що статтями 257-258 ЦК України, встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За положеннями ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Суд вважає, що погашення відповідачем боргу позивачеві в період з 20.09.2017 року по 06.02.2018 року свідчить про визнання ОСОБА_2 свого боргу, а відтак є підставою для переривання перебігу позовної давності.

Отже, звернувшись до суду 04.08.2020 року з даним позовом ОСОБА_1 не пропустив загальний строк позовної давності щодо вимог про стягнення боргу. При цьому, спеціальний річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені позивачем пропущено, а тому, відповідно до ст. 267 ЦК України, у цій частині вимог має бути відмовлено.

Щодо наслідків, предбачених ст. 625 ЦК України, то суд враховує наступне.

Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Відтак, суд вважає, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат заявлені до закінчення загального строку позовної давності, а тому мають бути задоволені.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрат на оплату судового збору пропорційно до частини задоволених вимог у сумі 1372,65 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 137,141, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення про стягнення заборгованості, відсотків, річних, пені, індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 24.12.2014 року станом на 01.12.2019 року в розмірі 136492 (сто тридцять шість тисяч чотириста дев`яносто дві) гривні 25 коп., яка складається з 117126,42 гривень основного боргу; 6364,80 гривень 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України; 13001,03 гривень інфляційних збитків, а також стягнути 1372 (одна тисяча триста сімдесят дві) гривні 65 коп. витрат по оплаті судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Одеського апеляційного суду з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 22 жовтня 2021 року.

Суддя: Свячена Ю.Б.