КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/5989/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Білич І.М.,
суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря судового засідання Довгопола А.В.
учасники справи: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Деснянського районного суду м. Києва Сенюти В.О.,

по цивільній справі № 754/15581/20 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ФОП ОСОБА_2 в якому просив розірвати договір про виконання робіт від 31 січня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ; стягнути із відповідача на його користь кошти у розмірі 37 000,00 грн., пеню 228 390,00 грн.; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 9000,00 грн.; відповідно до заяви від 13.01.2021 року про збільшення позовних вимог, просив стягнути індекс інфляції та три відсотки річних у розмірі 2121,42 грн., упущену вигоду у розмірі 40 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 31 січня 2020 року між ним та відповідачем було укладено договір про виконання робіт по виготовленню та монтажу міжкімнатних дверей з масиву дерева, строк виконання вказаного договору - 30 квітня 2020 року. На виконання вказаного договору, позивач передав позивачу грошові кошти у сумі 42000,00 грн. авансу. Відповідач на момент закінчення дії договору так і не приступив до виконання своїх зобов`язань, заволодівши грошовими коштами, повернувши тільки 09 жовтня 2020 року 5000 грн. на його банківську картку. 28 жовтня 2020 року було порушено кримінальне провадження № 0001837 за ч. 1 ст. 190 КК України, де його 09 листопада 2020 року було визнано потерпілим у вказаному провадженні.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої просив рішення суду скасувати, та постановити нове в частині відмови у стягненні коштів у розмірі 37 000,00 грн., пені 228 390,00 грн.; відшкодування моральної шкоди у розмірі 9000,00 грн.; індексу інфляції та три відсотки річних у розмірі 2121,42 грн., задовольнивши вказані вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, порушення норм процесуального права, неправильне застосуванням норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права полягало в існуванні обставин, що викликали сумнів в неупередженості або об`єктивності судді, зокрема на її дії було подано скаргу. Позовна заява містила посилання позивача на не вчинення відповідачем певних дій (обставин), щодо яких можуть бути отримані тільки пояснення учасника справи і могли бути встановлені при ухваленні судового рішення. Також в описовій частині рішення не зазначені перерви в судових засіданнях та відсутній перелік дій, що були вчинені. Мало місце зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення.

Щодо порушення норм матеріального права, то судом першої інстанції не враховано положення ст. 23 ЦК України про те, що особа має право, а Закон України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. З урахуванням тривалості правопорушення, вказував, що має право на відшкодування такої шкоди.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми з індексом інфляції та трьох відсотків річних у розмірі 2121,42 грн., зазначав, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту, водночас, за змістом ст.ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

У частині стягнення 37 000 грн., то на момент подачі позовної заяви ним були надані всі наявні у нього докази, що обґрунтовують його вимоги. Вони є належними, допустимими, достовірними.

Щодо ідентифікації учасників листування у програмі Вайбер, то під час проведення трьох засідань у суду була можливість перевірки інформації в електронній (цифровій) формі, які містить дані про обставини, що мають значення для справи. Щодо дубліката квитанції, яка міститься в матеріалах справи, то вона була надіслана відповідачем позивачу, через додаток у програмі Вайбер. Дублікат квитанції повинен бути розглянутим, як взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вказував також і на те, що 03 лютого 2021 року скаржнику стало відомо, що старшим дізнавачем-інспектором ВД Деснянського УП ГУ Національної поліції в місті Києві Алієвою Я.М. 02 лютого 2021 року отримані пояснення від громадянина ОСОБА_2 по кримінальному провадженню щодо факту отримання 31 січня 2020 року відповідачем готівкових коштів у сумі 42 000,00 грн., як передплати від позивача, наявна інформація факту переказу відповідачем 10 вересня 2020 року безготівкових коштів у сумі 5 000,00 грн. позивачу, також наявна інформація щодо закриття ФОП громадянином ОСОБА_2 .

Крім того, приймаючи постанову про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд повинен зазначити в постанові про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання постанови з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, поважність причин своєї неявки суду не повідомив.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційного скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню в частині відмови у стягненні сплачених коштів за договором, пені, інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні вимоги в частині розірвання договору про виконання робіт, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_2 суд першої інстанції вказував на те, що розірвано може бути лише чинний договір, тобто такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення. А так як термін дії договору про виконання робіт закінчився 30 квітня 2020 року, а позивач з позовом звернувся лише 23 листопада 2020 року, то правових підстав для задоволення таких вимог немає.

Відмовляючи в задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди в розмірі 40000,00 гривень за правилами ст. 22 ЦК України, суд виходив з того, що письмові матеріали справи не містять доказів, що позивач міг і повинен був отримати доходи від оренди власної квартири у визначеному ним розмірі, за вказаний період.

Беручи до уваги, що подана апеляційна скарга не містить в собі доводів щодо невідповідності висновків суду в частині відмови у задоволенні вимог позивача щодо розірвання договору про виконання робіт від 31 січня 2020 року, та упущеної вигоди то апеляційним судом рішення суду в цих частинах не переглядається так як у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення коштів у розмірі 37 000,00 грн. як залишкові кошти авансу внесеного в розмірі 42 000,00 грн., суд першої інстанції звертав увагу на ту обставину, що розмір авансу, передбачений п. 1 договору суперечить п. 2.1. вказаного договору, відхиливши доводи про усні домовленості сторін, дублікат квитанції про переказ 5000 грн. та надане позивачем листування в програмі Вайбер і диск, що був досліджений в судовому засіданні, з підстав того, що неможливо ідентифікувати учасників листування, а текст листування не свідчить про отримання відповідачем коштів. Вказуючи при цьому також на відсутність належних та допустимих доказів передачі грошових коштів у розмірі 42 000,00 грн., в розумінні положень ст.ст. 77, 78 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині щодо стягнення пені, індексу інфляції та 3 % річних, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. А так як між сторонами укладено договір про виконання роботи щодо виготовлення та монтаж дверей то між сторонами відсутні грошові зобов`язання.

Відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що за положеннями п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої лише внаслідок недоліків продукції.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так судом при розгляді справи встановлено, що 31 січня 2020 року замовник ОСОБА_1 та виконавець ОСОБА_2 уклали договір про виконання робіт (а.с.12-13).

Згідно п. 6.1. договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до умов п.п. 1, 1.1 договору ОСОБА_2 зобов`язується виконати за завданням ОСОБА_1 наступну роботу: виготовлення та монтаж дверей з масиву ясень з коробками та налічниками у строк 30 робочих днів з моменту отримання авансу 70% від суми договору - 42000, 00 грн., а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно п. 2.1 договору за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві її ціну в розмірі 84 000, 00 грн.

Відповідно до п. 6.2 сторони погодили, що строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору та закінчується 30 квітня 2020 року.

Колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на п. 2.1 договору в якому вказано, що по договору за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві її ціну в розмірі 84 000, 00 грн. та те, що розмір авансу, передбачений п. 1 договору суперечить п. 2.1. вказаного договору, слід вважати неповно дослідженими обставинами справи, оскільки типовим договором передбачено 70 % оплати, водночас, сторони, конкретизуючи суму, визначили авансовий платіж у 50 %, що становило 42 000 грн., та підтверджували після закінчення терміну договору - є неточністю та не може впливати на суть правовідносин. Матеріали справи у своїй послідовності достеменно вказують на те, що між сторонами укладено договір, і аванс, саме у сумі 42 000 гривень переданий був виконавцю. Надане листування у програмі Вайбер в сукупності з іншими даними надає суду можливість встановити обставини справи, як і дублікат квитанції про повернення 5000 грн., яку суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки вона датується датою після закінчення дії договору. Водночас, саме дублікат квитанції про повернення коштів і вказує на правовідносини між сторонами з приводу невиконання роботи. Так як відповідач в поясненнях наданих в правоохоронних органах вказав, що повернув позивачу лише 5000 гривень із 42000 гривень, які були отримані ним у вигляді авансу за виконання робіт визначених умовами договору від 31 січня 2020 року, а позивач визнав факт отримання таких коштів в рахунок повернення суми грошових коштів переданих в якості авансу відповідачу.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За пунктами 3, 22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Як вбачається з положень п. 1 договору про виконання роботи виконавець виконує, а споживач замовляє та придбає продукцію.

Відносини, що регулює сфера дії Закону України «Про захист прав споживачів», є більш спрощеними, а комунікація сторін договору відбувається у будь-який спосіб, іншим шляхом позивач не може довести невиконання договору, оскільки після його підписання, сторони фактично не комуні кували. Однак, це не може свідчити про відсутність належних та допустимих доказів щодо передачі коштів, оскільки саме укладення договору вже свідчить про їх отримання, а подальша переписка - про дії сторін.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, доведеними вимоги позивача щодо стягнення 37 000 грн., сплачених по договору у зв`язку з його невиконанням.

Відповідно до ч. 1 ст.10 закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від виконання договору про виконання робіт і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Згідно ч. 4 ст.10 закону України «Про захист прав споживачів та п. 4.1 укладеного між сторонами договору про виконання роботи від 31 січня 2020 року за наявності у роботі істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживача» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи, якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку у розмірі 3% загальної вартості роботи. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, не звільняє його від виконання зобов`язання у натурі.

Позивачем при зверненні до суду було здійснено розрахунок суми неустойки (пені) за період з 01 травня 2020 року по 08 жовтня 2020 року - 161 календарний день ( 161 х 42000 х 3% = 202860 гривень.

За період з 09 жовтня 2020 року по 01 листопада 2020 року - 23 календарні дні ( 23 х 37000 х 3 % = 25530 гривень.

А всього за період з 01 травня 2020 року по 01 листопада 2020 року загальна сума пені склала 228 390 гривень.

У той же час, колегія суддів вважає, що визначений позивачем розмір пені, який він просить стягнути ( 228 390 гривень), свідчить про завищення її розміру враховуючи суму боргу - 37 000 грн., яка є значно меншою ніж визначений розмір пені хоча він нарахований позивачем з дотриманням положень Закону України «Про захист прав споживачів» та не перевищує визначений законодавчо термін такого нарахування.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Системний аналіз приписів ст. 551 ЦК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання судом оцінки поданим учасниками справи доказам.

Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її правове призначення. Адже неустойка має на меті в першу чергу стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання і не може лягати непомірним тягарем на споживача й бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду від 11липня 2013 справа №7-рп/2013).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, за необхідне з урахуванням положень ст. 551 ЦПК України зменшити суму визначеної позивачем розміру пені згідно до положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до розміру суми заборгованості за договором - 37 000 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та трьох відсотків річних у розмірі 2121,42 грн., то положення ст. 625 ЦК України передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

За змістом ст.ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відтак, колегія суддів вказує, що суд першої інстанції помилково вважав відсутніми правові підстави щодо застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 2 121, 42 грн., зважаючи на розрахунок позивача (том 1 а.с. 73-74).

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема ст.ст. 4, 22 Закону України "Про захист прав споживачів").

Згідно з преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пункт 5 ч.1 ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до п.19 ч. 1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" термін "продукція" у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Враховуючи емоційні страждання позивача пов`язані з невиконанням відповідачем умов договору про виконання робіт, та не поверненню коштів, неможливість планування строків користування будинком для проживання його родини ( нової оселі), позбавлення коштів що потягло унеможливлення завершення необхідних планових робіт по будинку, погіршення стосунків з родиною, докоряння, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди з урахуванням принципів розумності та справедливості підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 3 000 гривень.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати шляхом стягнення з відповідача на користь держави -1620 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення сплачених коштів за договором, пені, інфляційних втрат та 3% річних, а також стягнення моральної шкоди та постановити в цій частині нове судове рішення за яким;

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ., адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .) сплачені кошти за договором у сумі 37 000,00 грн., нараховану пеню у розмірі 37 000, 00 грн.; інфляційні втрати та три відсотки річних у сумі 2121,42 грн., моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. - всього 79 121, 42 (сімдесят дев`ять тисяч сто двадцять одну гривню сорок дві копійки).

У іншій частині заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в розмірі 1620 грн. (одна тисяча шістсот двадцять гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: