ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року м. Чернівці

справа № 714/104/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар: Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, відновлення дошлюбного прізвища, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Єфтемій С.М.),-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, відновлення дошлюбного прізвища.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 16 травня 2019 року виконавчим комітетом Великобудської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області за актовим записом №02 зареєстровано шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 , яка проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Зазначала, що з грудня 2020 року не підтримує подружніх стосунків з відповідачем через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя, що призводили до частих конфліктів та втрати почуття любові та поваги. Спільним побутом вони не пов`язані. Збереження сім`ї і подальше спільне проживання з відповідачем неможливе, оскільки сім`я розпалася остаточно, примирення між ними неможливе, їхній шлюб носить формальний характер, тому просила його розірвати.

Крім того, вказувала, що причиною звернення з даним позовом до суду є той факт, що відповідач самоусунуся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків по відношенню до їхньої спільної доньки, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/990/21

Просила розірвати їхній шлюб, укладений 16 травня 2019 року, після розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 », та стягувати з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також стягувати з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1500 гривень щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2021 року позовні вимоги задоволені частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16 травня 2019 року виконкомом Великобудської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області за актовим записом №2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі ј частки з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 02 лютого 2021 року до досягнення дитиною повноліття. В задоволені інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог щодо розірвання шлюбу, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги мотивує тим, що дійсно з грудня 2020 року вони не проживають разом у селі Велика Буда, оскільки у грудні помер його батько, і він був змушений трохи пожити разом із своєю матір`ю у селі Хряцька звідки він родом. Так як він один у сім`ї, тому на той момент не міг залишити свою матір одну у такому горі. Він пропонував дружині переїхати жити до його матері, але вона відмовилася.

Посилається на те, що сім`я для нього є найголовнішою цінністю, яку він має намір зберегти, оскільки не може уявити, як його донечка буде рости не біля свого батька, він готовий робити все можливе і неможливе, щоб зберегти сім`ю та кохану дружину біля нього.

Також зазначає, що в суді першої інстанції, ним було подане письмове клопотання щодо надання строку на примирення, в якому обґрунтував доводи необхідності зупинення провадження, для можливості збереження шлюбу. Судом першої інстанції надано строк на примирення 4 місяці, але більшості цього часу він перебував на заробітках у Німеччині, а приїхавши назад дізнався, що шлюб між ними розірваний.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2021 року в частині розірвання шлюбу, та надати додатковий строк для примирення з метою збереження сім`ї.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надходив.

Також з рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16.08.2021 року не погоджується і ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу, і просить оскаржуване рішення в частині відмови у зміні її дошлюбного прізвища та стягненні аліментів на її утримання скасувати та постановити нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясувавши обставини справи, не врахував, що Порядок розгляду заяв про зміну прізвища фізичної особи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року №915, яким врегульовано механізм відновлення особою дошлюбного прізвища, не передбачає можливості зміни прізвища особою, шлюб якої розірваний в судовому порядку. Відтак вона позбавлена можливості змінити своє прізвище, окрім як звернутись до суду, оскільки без вирішення цієї вимоги не зможе відновити своє дошлюбне прізвище.

Також зазначає, що висновок суду, що нею не надано доказів фінансової можливості відповідача сплачувати на її користь аліменти не заслуговують на увагу, є таким, що зроблений із неповним з`ясуванням обставин справи, оскільки вона неодноразово зазначала, що відповідач є працездатною особою, має достатній дохід від виконання різних робіт, які виконує неофіційно, тобто без державної реєстрації та сплати податків, що унеможливлює надання нею відповідних доказів, на підтвердження таких фактів.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходив.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає в повному обсязі.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб між сторонами існує формально, протягом часу наданого судом на примирення відносини між сторонами не покращилися, спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, яка не бажає зберегти сім`ю та наполягала на розірванні шлюбу, тому відповідно відмова у розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом установлено, що 16 травня 2019 року виконавчим комітетом Великобудської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області за актовим записом №02 зареєстровано шлюб між сторонами, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.7).

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, урахувавши конституційні права особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується з розірванням із позивачем шлюбу, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.

Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові ОСОБА_1 , оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

У суді позивач наполягала на розірванні шлюбу, оскільки шлюбні стосунки з відповідачем не підтримує з грудня 2020 року, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюб існує формально і суперечить її інтересам, чим висловила своє небажання зберегти цей шлюб. Крім того, з наданого судом строку на примирення збереження сім`ї не відбулося і позивачка не має намір продовжувати сімейні стосунки.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Отже, під час перегляду оскаржуваного судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї.

Також не заслуговують на увагу апеляційні доводи про надання сторонам додаткового строку для примирення, оскільки судом першої інстанції ухвалою від 15 квітня 2021 року надано сторонам строк на примирення терміном чотири місяці, однак протягом цього часу відносини між ними не покращилися, позивач і надалі наполягає на розірвані шлюбу і не бажає поновлювати шлюбні відносини, оскільки це буде суперечити її інтересам.

Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася з позовом до суду в лютому 2021 року, а оскаржуване рішення було ухвалено у серпні 2021 року, тобто, з моменту подачі позову сторони мали достатньо часу і можливостей досягти примирення, врегулювати спір за взаємною згодою, якщо такі можливість і бажання сторін у дійсності мали місце.

На час розгляду справи апеляційним судом примирення не досягнуто, спір за згодою сторін не врегульований, позиція позивача в спорі щодо необхідності припинення шлюбу, оскільки підстав для збереження такого немає, відповідач заяв та доказів, які б вказували на можливість збереження шлюбу, врегулювання спору за згодою сторін, суду апеляційної інстанції не подавав.

Врахувавши фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами тривалий час, судом першої інстанції не були порушені вимоги ст. 111 СК України.

Таким чином, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать її інтересам, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про зміну прізвища на дошлюбне, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки розгляд справи відбувся за правилами позовного провадження, а судовий захист відновлення дошлюбного прізвища може мати місце виключно у разі звернення до суду із заявами, розгляд яких здійснюється за правилами окремого провадження.

Однак колегія судів не погоджується із такими висновками суду.

Згідно з ч. 1 ст. 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Таким чином положеннями чинного законодавства закріплено право особи відновити своє дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу.

Таких же висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 20.03.2020 року у справі №569/5047/18 (провадження №61-9468св19).

Шлюб між подружжям може бути припинено внаслідок його розірвання органами державної реєстрації актів цивільного стану або на підставі рішення суду за спільною заявою подружжя або за заявою одного із подружжя.

У разі розірвання шлюбу в органах ДРАЦС питання відновлення дошлюбного прізвища вирішується при державному розірванні шлюбу.

Вирішення судом питання про прізвище, яке бажає мати той з подружжя, який змінював його під час державної реєстрації шлюбу, залежить від зазначення відповідних вимог у поданих до суду заяві або позові.

У разі, якщо питання про вибір прізвища не буде предметом розгляду суду, це призведе до необхідності повторного звернення особи та ухвалення судом додаткового рішення.

Отже, право подружжя після розірвання шлюбу взяти своє дошлюбне прізвище або залишити шлюбне належить йому при розірванні шлюбу як під час судового розгляду, так і в органі реєстрації актів цивільного стану.

Якщо шлюб між сторонами розривається в судовому порядку, а питання про повернення дошлюбного прізвища стороною не ставиться, і такий висновок не міститься в резолютивній частині рішення, орган реєстрації актів цивільного стану не може змінити прізвище на вимогу одного із подружжя в момент реєстрації розірвання шлюбу.

Таким чином, зміна шлюбного прізвища на дошлюбне або залишення на шлюбному прізвищі залежить виключно від волевиявлення особи, яка змінила своє дошлюбне прізвище на шлюбне.

Оскільки, позивач в своїй позовній заяві просила після ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 », суд першої інстанції дійшов не правильного висновку про відмову у задоволення її вимог в цій частині, оскільки таким, чином сторона скористалася наданим їй правом вибору, що закріплено в положеннях ч.1 ст. 113 СК України.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції відносно відмови у задоволенні її вимог про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, то такі є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 , до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції виходив із відсутності доведення фінансової можливості відповідача ОСОБА_2 надавати таку матеріальну допомогу.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Статтею 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Зміст вказаної норми закону зводиться до того, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: перебування у зареєстрованому шлюбі з чоловіком, проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).

Отже, за змістом вищевказаної норми права, можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу.

Такий правовий висновок, вказаний і Верховним Судом в постанові від 27 травня 2020 року (справа № 712/4702/19; провадження № 61-929св20) у постанові від 12 листопада 2018 року у справі № 202/712/17 (провадження № 61-28943св18), які є обов`язковими для врахування всіма судами України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2 має фінансову можливість надати їй матеріальну допомогу, що є обов`язковою умовою передбаченою ч. 4 ст. 84 СК України для стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачки у зв`язку з тим, що з нею проживає дитина, яка не досягла трьох років, то відповідно відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дружини.

Доводи апеляційної скарги про наявність фінансової можливості відповідача сплачувати аліменти на її утримання, а саме перебування його за кордоном, отримання там доходів, наявність заробітку від виконання різних робіт, не заслуговують на увагу суду, так як не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , та відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про відновлення дошлюбного прізвища скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відновити ОСОБА_1 дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 листопада 2021 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак