Постанова

Іменем України

08 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 573/746/20

провадження № 61-13539св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Слобожанщина Агро»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 19 червня 2020 року

в складі судді Терещенко О. І. та постанову Сумського апеляційного суду

від 10 серпня 2020 року в складі колегії суддів: Ткачук С. С., Кононенко О. Ю., Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року Приватне сільськогосподарське підприємство «Слобожанщина Агро» (далі - ПСП «Слобожанщина Агро») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області, про визнання недійсним договору оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2012 року ПСП «Слобожанщина Агро» та ОСОБА_1 уклали договір оренди землі, відповідно до умов якого останній передав позивачу в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 4,2014 га, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області. Вказана земельна ділянка належала орендодавцю на підставі державного акта серії СМ

№ 109601 від 19 березня 2004 року, в якому зазначено її кадастровий номер :04:001:0081. Договір оренди землі від 01 червня 2012 року

був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме

майно 22 грудня 2014 року.

01 жовтня 2017 року ПСП «Слобожанщина Агро» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору оренди землі від 01 червня 2012 року, відповідно до якої збільшили строк оренди земельної ділянки до 31 грудня 2030 року. Вказана угода була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ПСП «Слобожанщина Агро» належним чином виконує умови договору оренди земельної ділянки, проте 17 квітня 2020 року воно отримало від орендодавця лист, в якому останній просив припинити укладений між ними договір оренди землі, оскільки кадастровий номер :04:001:0081 не належить його земельній ділянці.

Позивач вказує, що у подальшому йому стало відомо, що

ОСОБА_1 присвоїв своїй земельній ділянці новий кадастровий номер - :04:001:0113, а також передав її в оренду ОСОБА_2 за договором оренди землі від 31 грудня 2019 року. Крім того, 24 лютого

2020 року відповідачі зареєстрували право оренди спірної земельної ділянки. Отже, права ПСП «Слобожанщина Агро» є порушеними внаслідок укладення спірного договору, тому його необхідно визнати недійсним.

На підставі викладеного, ПСП «Слобожанщина Агро» просило визнати недійсним договір оренди землі від 31 грудня 2019 року, укладений

між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо передачі в оренду

земельної ділянки загальною площею 4,2014 га, з кадастровим номером :04:001:0113, що зареєстрований державним реєстратором Виконавчого комітету Путивльської міської ради Сумської області 24 лютого 2020 року за № 35673273.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 19 червня

2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 31 грудня 2019 року,

укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо оренди

земельної ділянки загальною площею 4,2014 га, з кадастровим номером :04:001:0113, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області, зареєстрований державним реєстратором Виконавчого комітету Путивльської міської ради Сумської області 24 лютого 2020 року за № 35673273.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 1 051 грн з кожного судового збору на користь ПСП «Слобожанщина Агро».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір оренди

землі, укладений між ПСП «Слобожанщина Агро» та ОСОБА_1 ,

набрав чинності з часу державної реєстрації права оренди позивача

у Державному реєстрі речових прав, тобто з 22 грудня 2014 року, а також

є дійсним.

Разом з тим, зібраними у справі доказами підтверджено, що переданій позивачу в оренду земельній ділянці з кадастровим номером

:04:001:0081 у подальшому було присвоєно новий кадастровий номер :04:001:0113. Тобто, предметом спірного договору оренди землі від 31 грудня 2019 року та предметом договору оренди землі, укладеного 01 червня 2012 року між ПСП «Слобожанщина Агро» та

ОСОБА_1 , є одна і та сама земельна ділянка площею 4,2014 га, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області та належить ОСОБА_1 .

Оскільки, укладений між відповідачами правочин порушує речове право позивача на спірну земельну ділянку, а одночасне існування двох договорів оренди щодо вказаної земельної ділянки та їх державна реєстрація суперечать вимогам матеріального права, то порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову.

Постановою Сумського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що належній ОСОБА_1 земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:0081 було змінено кадастровий номер та присвоєно новий - :04:001:0113, тому договори оренди землі між ОСОБА_1 та ПСП «Слобожанщина Агро», між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, а не щодо різних земельних ділянок.

Рішення про визнання недійсним оскарженого договору є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію прав за цим договором. На підставі такого судового рішення, що набрало законної сили, державний реєстратор зобов`язаний скасувати відповідний запис про державну реєстрацію права оренди, а у разі його відмови заінтересовані особи не позбавлені права звернутися до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 як на підставу оскарження судових рішень посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказує на необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16 (провадження № 11-374апп18).

Касаційна скарга мотивована тим, що твердження судів про належність

одній земельній ділянці кадастрових номерів :04:001:0081

і :04:001:0113 не відповідає дійсності, не є всебічним та спростовується матеріалами справи та нормами матеріального права.

ПСП «Слобожанщина Агро» не передавалася в оренду земельна ділянка

з кадастровим номером :04:001:0113, оскільки договір оренди

з позивачем був укладений 01 червня 2012 року, а спірна земельна ділянка була внесена до Державного земельного кадастру 19 січня 2017 року, право власності на неї за ОСОБА_1 було зареєстровано 24 лютого 2020 року.

Доводи інших учасників справи

ПСП «Слобожанщина Агро» подало до суду відзив на касаційну скаргу,

в якому просило рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Вказувало, що предметом договорів оренди землі від 01 червня 2012 року та від 31 грудня 2019 року є одна і та ж сама земельна ділянка. Вказані обставини підтверджені зібраними у справі доказами, зокрема листом Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, відповідно до якої у власності ОСОБА_1 є земельна ділянка загальною площею 4,2 га, якою він володіє відповідно до державного акта серії СМ № 109601

від 19 березня 2004 року. Проте, при перенесенні інформації до Державного земельного кадастру кадастровий номер, що був вказаний у державному акті, вже присвоєно іншій земельній ділянці, тому належній ОСОБА_1 земельній ділянці автоматично було присвоєно інший кадастровий номер - :04:001:0113.

Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не направили.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_2 08 вересня

2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 19 березня 2004 року серії СМ № 109601

є власником земельної ділянки площею 4,2 га, що розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області,

з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У державному акті вказано кадастровий номер земельної ділянки - :04:001:0081.

01 червня 2012 року ПСП «Слобожанщина Агро» та ОСОБА_1 уклали договір оренди землі, відповідно до умов якого останній передав позивачу в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 4,2014 га, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області, з кадастровим номером :04:001:0081, зі сплатою коштів за користування земельною ділянкою у розмірі 5 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки на рік, що складає

4 315,38 грн. Пунктом 46 вказаного договору передбачено, що він набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації. Також, між ПСП «Слобожанщина Агро» та ОСОБА_1 було складено акт прийому-передачі земельної ділянки, що надається в оренду, від 01 червня 2012 року.

Державний реєстратор Реєстраційної служби Білопільського районного управління юстиції Сумської області 22 грудня 2014 року зареєстрував право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0081, згідно з договором оренди землі від 01 червня 2012 року, укладеним між ОСОБА_1 і ПСП «Слобожанщина Агро».

01 жовтня 2017 року ПСП «Слобожанщина Агро» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору оренди землі від 01 червня 2012 року, відповідно до якої збільшили строк оренди земельної ділянки до 31 грудня 2030 року. Крім того, вказаною додатковою угодою збільшено розмір плати за користування земельною ділянкою та встановлено її, починаючи

з 2017 року, в розмірі 10 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки на рік, що складає 12 935,34 грн.

Додаткова угода від 01 жовтня 2017 року зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 22 грудня 2014 року.

У подальшому, 17 квітня 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про припинення договору оренди земельної ділянки. Як підставу для припинення договору оренди землі від 01 червня 2012 року ОСОБА_1

у зазначеній заяві вказав те, що об`єктом оренди за цим правочином

є земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0081, яка йому не належить.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 23 квітня 2020 року та з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

про реєстрацію іншого речового права від 26 лютого 2020 року

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки

з кадастровим номером :04:001:0113, площею 4,2014 га і цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області. Строк дії договору визначено

до 31 грудня 2028 року. Право оренди землі зареєстровано Виконавчим комітетом Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області 24 лютого 2020 року.

За змістом листа Головного управління Держгеокадастру в Сумській області від 16 червня 2020 року земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0081 площею 4,2014 га, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку

серії СМ № 109601 від 19 березня 2004 року, була зареєстрована

у Державному реєстрі земель. Однак, до Державного кадастру ця ділянка не була внесена. Відповідно до вимог пункту 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» спірна земельна ділянка була перенесена з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру 19 січня 2017 року. Кадастрові номери автоматично присвоюються за допомогою програмного забезпечення. Оскільки кадастровий номер :04:001:0081 вже було присвоєно іншій земельній ділянці, то земельній ділянці, що належала ОСОБА_1 , було присвоєно кадастровий номер :04:001:0113.

В указаному листі від 16 червня 2020 року також зазначено, що у Державному реєстрі земель станом на 31 грудня 2012 року відомості про укладені договори на оренду земельної ділянки площею 4,2 га, яка належить ОСОБА_1 , відсутні. Документація із землеустрою на земельну ділянку

з кадастровим номером :04:001:0113 не виготовлялася.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується

з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що предметом спірного договору оренди землі від 31 грудня 2019 року та предметом договору оренди землі, укладеного 01 червня 2012 року між ПСП «Слобожанщина Агро» та ОСОБА_1 , є одна і та сама земельна ділянка площею 4,2014 га, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області та належить ОСОБА_1 . Укладений між відповідачами правочин порушує право позивача на оренду спірної земельної ділянки,

а одночасне існування двох договорів оренди щодо вказаної земельної ділянки та їх державна реєстрація суперечать вимогам матеріального права, тому порушене право позивача підлягає захисту. Зібраними у справі доказами підтверджено, що переданій позивачу в оренду земельній ділянці

з кадастровим номером :04:001:0081 у подальшому було присвоєно новий кадастровий номер :04:001:0113.

Колегія суддів погоджуються з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити,

які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

За змістом статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Встановлено, що 01 червня 2012 року ПСП «Слобожанщина Агро» та

ОСОБА_1 уклали договір оренди землі, відповідно до умов якого останній передав позивачу в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 4,2014 га, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області. Вказана земельна ділянка належала орендодавцю на підставі державного акта серії СМ № 109601 від 19 березня 2004 року, в якому зазначено її кадастровий номер :04:001:0081. Договір оренди землі від 01 червня 2012 року був зареєстрований

у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 грудня 2014 року.

Відповідно до пункту 37 договору оренди землі від 01 червня 2012 року дія цього договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи - орендаря.

Згідно з пунктом 39 договору оренди землі від 01 червня 2012 року розірвання цього договору в односторонньому порядку не допускається.

17 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про припинення договору оренди земельної ділянки. Як підставу для припинення договору оренди землі від 01 червня 2012 року ОСОБА_1 у зазначеній заяві вказав те, що об`єктом оренди за цим правочином є земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0081, яка йому не належить.

Разом з тим, згідно з державним актом серії СМ № 109601 від 19 березня

2004 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0081.

Суди також встановили, що належній ОСОБА_1 земельній ділянці

з кадастровим номером :04:001:0081 було присвоєно новий кадастровий номер - :04:001:0113.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійснені цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності - одні з керівних засад цивільно-правового регулювання суспільних відносин, які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків,

а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення можливості адекватного захисту порушеного права або інтересу.

Частина перша статті 27 Закону України «Про оренду землі» визначає, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно з абзацом четвертим частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець зобов`язаний, зокрема, не вчиняти дій,

які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Встановлено, що у період дії договору оренди землі від 01 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено новий договір оренди землі від 31 грудня 2019 року щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0113 площею 4,2014 га, що розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області. Право оренди землі зареєстровано Виконавчим комітетом Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області 24 лютого 2020 року.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої

статті 152 ЗК України).

Таким чином, оскільки на момент укладення відповідачами договору оренди земельної ділянки позивач мав чинне право оренди цією земельною ділянкою, то обґрунтованим є висновки судів про порушення права позивача на оренду земельної ділянки та наявність підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 вересня

2021 року у справі № 394/518/19 (провадження № 61-136св20).

Внаслідок укладення договору оренди землі від 31 грудня 2019 року

ОСОБА_2 отримав право оренди спірної земельної ділянки, що стало перешкодою в реалізації аналогічного права позивача щодо тієї самої земельної ділянки. З огляду на це Верховний Суд погоджується

з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про порушення права

ПСП «Слобожанщина Агро» на оренду земельної ділянки та наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 січня

2021 року у справі № 563/1201/18 (провадження № 61-7104св19).

Доводи касаційної скарги про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16 (провадження № 11-374апп18) колегія суддів відхиляє, оскільки ухвалені у цій справі рішення не суперечать вказаним висновкам, крім того стала судова практика при розгляді справ зазначеної категорії слугує однаковому та уніфікованому застосуванню закону, досягненню єдності судової практики, забезпеченню розвитку права і судової практики, здатності адекватно відповідати на зміни в очікуваннях суспільства, дотримання принципу суддівської незалежності.

Заявником не наведено об`єктивних підстав для відступлення від висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16 (провадження № 11-374апп18).

Крім того, суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не посилалися на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня

2018 року у справі № 823/378/16 (провадження № 11-374апп18).

При цьому, Верховний Судом враховано, що постановами Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 02 жовтня 2019 року у справі

№ 814/2030/17 (провадження № 11-893апп19) відступлео від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня

2018 року у справі № 823/378/16 (провадження № 11-374апп18) щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у відповідному державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, які по суті зводяться до того, що договором оренди землі від 01 червня 2012 року не є земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0113, оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами та встановленими судами обставинами. Оскаржувані судові рішення обґрунтовані доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, оцінка доказів зроблена судами першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 19 червня

2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук