ПОСТАНОВА

Іменем України

20 вересня 2021 року м. Кропивницький

справа № 395/1263/20

провадження № 22-ц/4809/812/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області (суддя Орендовський В. А.) від 11 лютого 2021 року

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 червня 2010 року за заявою ОСОБА_1 банк відкрив відповідачці кредитний картковий рахунок та встановив на ньому кредитний ліміт.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 15882,71 грн, яка складається з: 11149,74 грн - заборгованість за простроченим «тілом» кредиту; 4682,97 грн заборгованість за простроченими відсотками та 50,00 грн - пеня.

Посилаючись на зазначені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідачки вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі простроченого «тіла» кредиту, що становить 11149,74 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив, вирішив питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника та відповідно брав на себе зобов`язання з відсотків за користування кредитними коштами, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за простроченими відсотками відсутні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення процентів скасувати й ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову у цій частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яку особисто підписала відповідачка. Без урахування цієї довідки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості по простроченим відсоткам. Висновки суду сто воно стягнення заборгованості по процентах суперечать висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах за аналогічних обставин справ.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася. Проте відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина третя статті 360 ЦПК України.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи

22 червня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», в якій зазначено, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с.6). Цю заяву вона подала позивачу по справі.

Банк відкрив на ім`я ОСОБА_1 кредитний рахунок та встановив на ньому кредитний ліміт. Відповідачка користувалася наданим кредитом.

ОСОБА_1 порушила умови укладеного між нею і позивачем кредитного договору, не надала своєчасно та в необхідній сумі грошові кошти для сплати заборгованості у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2020 року у неї виникла заборгованість за «тілом» кредиту у розмірі 11149,74 грн.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі заочне рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем і лише в частині вирішення судом позовної вимоги про стягнення з відповідачки на користь банку простроченої заборгованості по процентах, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за «тілом» кредиту та відмову в задоволенні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені за невиконання зобов`язань апеляційним судом не перевіряється.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній його частині, відповідає.

Суд першої інстанції встановив і це не оспорюється учасниками справи, що відповідачка ОСОБА_1 підписала та подала позивачу анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій, зокрема, зазначила, що вказана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 22 червня 2010 року та положень ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконувала, тому станом на 20 вересня 2020 року виникла заборгованість: 11149,74 грн - заборгованість за простроченим «тілом» кредиту, 4682,97 грн заборгованість за простроченими процентами.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» додав до позовної заяви копію підписаної відповідачкою анкети-заяви про приєднання до банківських послуг (с. 6), розрахунок заборгованості (с. 7 15), виписку по рахунку (с. 50 57), витяг з Умов та правил надання банківських послуг (с. 19 42), довідки про зміну кредитного ліміту (с. 17), видані картки (с. 16), а також підписану відповідачкою довідку про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 22 червня 2010 року (с. 18).

Указана довідка про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» містить погоджену відповідачкою інформацію банку про тип платіжної картки, тип кредитного ліміту, валюту кредитування, базову процентну ставку 2,5 % річних з розрахунку 360 днів у році, порядок і строки сплати періодичних щомісячних платежів за кредитом та процентами та деякі інші умови.

Відповідачка ОСОБА_1 жодних заперечень стосовно цього доказу не надала.

Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові або у відхилення заперечень відповідача проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

За змістом ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції усупереч положенням статті 89 ЦПК України не дав належної оцінки такому доказу, як підписана ОСОБА_1 довідка про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що міститься у матеріалах справи, та безпідставно вказав, що відповідач не довів, що саме ці умови мали на увазі сторони на час укладення договору.

Підпис відповідачки на цій довідці нею не оспорювався.

Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Зі змісту частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України можна зробити висновок, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Зі змісту статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України вбачається, що кредитний договір є консенсуальним, двостороннім та відплатним.

Зобов`язання з кредитного договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.

При цьому однією з істотних умов укладення кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Надана позивачем анкета-заява ОСОБА_2 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку в поєднанні з підписаною нею ж довідкою про умови кредитування з використанням кредити «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», вказують на те, що відповідачка погодилася на запропоновані банком умови отримання банківської послуги з кредитування, зокрема, вона погодилася на сплату процентів за користування кредитними коштами в розмірі 2,5 % на місяць (30 % на рік - суд), також вона зобов`язалася здійснювати на користь банку щомісячний платіж, який включає в себе плату за користування кредитом, у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн на місяць.

Отже, колегія суддів апеляційного суду, що внаслідок неправильної оцінки доказу суд першої інстанції неправильно і неповно встановив обставини, що мають значення для цієї справи, та дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем досягнення між ним і відповідачкою по справі у належній формі домовленості про сплату процентів за користування кредитом.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредитної заборгованості, просив суд стягнути «тіло» кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та інші складові повної вартості наданого відповідачці продукту, зокрема, заборгованість за простроченими процентами за користування кредитними коштами.

Оскільки суд першої інстанції визнав доведеними позивачем ті обставини, що відповідачка не виконує зобов`язання з повернення використаного нею кредиту, і ця обставина ніким не оспорюється, а суд апеляційної інстанції встановив наявність у позивача права вимагати стягнення встановлених договором процентів за користування кредитом, то суду належить оцінити обґрунтованість періоду за який стягують проценти та розміру заявлених вимог.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості (с. 7 15) вбачається, що з 01 вересня 2014 року позивач змінив процентну ставку за користування кредитом в сторону підвищення з 30 % річних до 32,4 % річних, а з 01 квітня 2015 року до 42 % річних та застосовує її у розрахунках з відповідачкою до дати пред`явлення позову.

Однак доказів того, що на таку зміну процентної ставки надала згоду відповідачка або, хоча б, що вона була повідомлена банком про це, позивач не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України в редакції, яка була чинною на 01 вересня 2014 року, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Отже, одностороння зміна банком процентної ставки заборонена законом.

Тому вимоги позивача, які ґрунтуються на процентній ставці, яка всупереч закону була змінена банком в односторонньому порядку, є незаконними і задоволенню не підлягають. При цьому закон не покладає на суд апеляційної інстанції обов`язок робити замість позивача свій розрахунок боргу за весь період порушення банком застосування процентної ставки.

Крім того, до розрахунку заборгованості по процентах позивач включив вимоги про сплату підвищеної процентної ставки при порушенні умов кредитування 7 % річних та процентів за прострочений кредит 84% річних, які нараховані ним понад основну процентну ставку та які не вказані у довідці про умови кредитування від 22 червня 2010 року, підписаній відповідачкою.

Правомірність пред`явлення зазначених у попередньому абзаці вимог, підстави з яких вони пред`являються, позивач жодним чином не обґрунтував.

При цьому посилання банку як на правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки на Умови та Правила надання банківських послуг, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Отже, суд апеляційної інстанції не бере до уваги надані позивачем Умови та Правила й вважає, що позивач має право на отримання від відповідачки (позичальниці) процентів у обумовленому договором розмірі.

Вище за текстом апеляційний суд вже вказував, що згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості він здійснював нарахування процентів за кредитом у розмірі 30% річних, що узгоджено сторонами в договорі, до 01 вересня 2014 року, а далі всупереч закону змінив процентну ставку в односторонньому порядку.

Як вбачається з того таки розрахунку, станом на 01 вересня 2014 року залишок заборгованості позичальниці ОСОБА_1 перед банком за процентами становив 0.00 грн.

В наступні періоди позивач здійснив нарахування процентів всупереч закону та умов договору, а тому його вимоги з 01 вересня 2014 року про стягнення процентів за підвищеними процентними ставками є необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні вимоги позивача про стягнення заборгованості по процентам за підвищеними процентними ставками, але мотиви, якими суд обґрунтував своє рішення в цій частині та які полягають у тому, що банк взагалі не має право а проценти через відсутність такої умови в укладеному між сторонами по справі договору, є помилковими.

Отже, у порушення статей 89, 263-264 ЦПК України суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявленої вимоги про проценти, що має суттєве значення для правильного вирішення спору в цій частині, не надав належної правової оцінки доводам і доказам, наданим позивачем, зокрема заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку та довідці про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які підписані відповідачем, що потягло неправильність висновків суду щодо процентів.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене вище рішення суду першої інстанції у частині мотивів відмови у стягненні заборгованості за процентами підлягає зміні.

Про судові витрати

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції змінив частково лише мотивувальну частину оскаржуваного рішення, але не змінював його резолютивної частини, то підстави для здійснення перерозподілу витрат позивача на сплату судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів змінити, виклавши його резолютивну частину щодо вказанї позовної вимоги у редакції цієї постанови, а в інших оскаржуваних частинах залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко