КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8957/2021
справа №379/224/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Головного Управління Національної поліції в Київській області, апеляційної скаргою Київської обласної прокуратури, апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Музиченко О.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного Управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,-

встановив:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку 180000 грн моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовує тим, що 19 липня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №0000350 з попередньої кваліфікацією за частиною 1 статті 309 КК України відносно ОСОБА_1

23 серпня 2018 року слідчим Слідчого відділу Таращанського відділу поліції Миронівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київський області відповідно до пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

06 вересня 2018 року тим же слідчим на підставі статей 110, 282 КПК України прийнято рішення про відновлення досудового розслідування.

21 вересня 2018 року тим же слідчим прийнято постанову про зміну кваліфікації кримінального правопорушення з частини 1 на частину 2 статті 309 КК України та цього ж дня ОСОБА_1 повідомлено про підозру.

05 квітня 2019 року Богуславським районним судом Київської області ухвалено обвинувальний вирок та змінено запобіжний захід з особистого зобов`язання на тримання під вартою, у зв`язку із чим ОСОБА_1 взято під варту в залі суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 липня 2019 року вирок суду першої інстанції скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Одночасно скасовано запобіжний захід та звільнено з-під варти в залі суду.

11 грудня 2019 року Богуславським районним судом Київської області постановлено ухвалу про повернення обвинувального акту для усунення недоліків.

11 червня 2020 року постановою прокурора Таращанського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.

Посилаючись на викладені обставини, позивач зазначає, що він незаконно перебував під вартою з 05 квітня по 09 липня 2019 року, а під слідством з 21 вересня 2018 року по 11 червня 2020 року. В цей час він зазнав глибоких моральних страждань, в житті відбулись негативні зміни, був вимушений доводити невинуватість. Допити та слідчі дії вплинули на моральний та психологічний стан. Запобіжні заходи суттєво обмежили у свободі пересування. Переніс переживання у зв`язку із загрозою до своєї репутації з боку близьких та родичів. Став швидко втомлюватись, знизився настрій, відчуває пригніченість, образливість, невпевненість, тривогу.

Розмір моральної шкоди оцінює у 180000 грн, з яких 126000 грн за період перебування під слідством (виходячи з мінімальної заробітної плати на 2021 рік у розмірі 6000 грн за кожен з 21 місяця), та 54000 грн за період тримання під вартою (3 мінімальні заробітні плати х 6000 грн х 3 місяці).

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 126000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В іншій частині позову відмовлено. Судовий збір у розмірі 1800 грн. віднести на рахунок держави.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Управлінням Національної поліції в Київській області подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі посилається на обставини, які стали підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення №0000350 до ЄРДР та подальше досудове розслідування і судовий розгляд.

Зазначає, що позивач не надав доказів спричинення йому моральної шкоди та доказів, які б вказували на наявність при цьому неправомірних дій поліції та доказів причинно-наслідкого зв`язку між діями цього органу та шкодою.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Київською обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині задоволених вимог в розмірі 126000 грн скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що сам по собі лише факт закриття кримінального провадження не свідчить про спричинення моральної шкоди і не є безумовною підставою для її відшкодування. Вказує на реалізацію законних повноважень під час досудового розслідування та судового розгляду.

Зазначає, що висновки суду ґрунтуються на загальних фразах, проте суд не навів конкретних мотивів щодо того, в чому саме полягає моральна шкода та якими доказами вона підтверджена.

Вказує на те, що під час розгляду цієї цивільної справи знайшли своє підтвердження у висновках суду обставини самообмови позивача під час кримінального провадження, що згідно із частиною 4 статті 1176 ЦК України виключає відповідальність за пред`явленим позовом.

Щодо обмеження волі у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вказує, що такий захід застосовано судом під час ухвалення обвинувального вироку.

Посилається на те, що під час здійснення досудового розслідування та судового розгляду позивач не був працевлаштованим, отже його доводи з посиланням на цю обставину є безпідставними.

Посилається на те, що згідно із практикою Європейського суду з прав людини констатація факту порушення є достатньою сатисфакцією і не потребує відшкодування у грошовій формі.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Державною казначейською службою України подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що казначейством не вчинено будь-яких дій на порушення прав позивача і цей орган не відповідає за шкоду, що спричинена іншими особами.

Вказує, що згідно із Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" моральна шкода не може становити менше одного розміру мінімальної заробітної плати, проте відповідно до пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Зазначає, що позивач не довів, в чому саме полягали його страждання та в чому вони виразилися.

Зазначає, що обмеження волі особи у зв`язку із кримінальним провадженням є передбаченим у законі заходом обмеження.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що згідно даних довідки в кримінальному провадженні №0000350, розпочатому 19 липня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 309 КК України, що 19 липня 2018 року працівниками поліції проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено саморобний пристрій для куріння коноплі з наперстком, подрібнену речовину рослинного походження, зовні схожу на канабіс.

Відомості за цим фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000350 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 309 КК України.

21 вересня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вказаному кримінальному правопорушенні, кваліфікованому за частиною 2 статті 309 КК України, а саме у вчиненні незаконного виготовлення, придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчиненого повторно.

25 вересня 2018 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за частиною 2 статті 309 КК України, вручено обвинувальний акт та скеровано кримінальне провадження до суду.

Вироком Богуславського районного суду Київської області від 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 309 КК України, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі статей 71, 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Таращанського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року, та за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та 1 місяць.

Згідно цього вироку запобіжний захід, що був раніше обраний ОСОБА_1 у виді особистого зобов`язання, замінено на тримання під вартою в ДУ "Київський слідчий ізолятор" до вступу вироку в законну силу, взято його під варту в залі суду.

Згідно із мотивувальною частиною вироку ОСОБА_1 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 309 КК України, визнав повністю та показав, що він в 2017 році був судимий за частиною 1 статті 309 КК України до обмеження волі на строк три роки з іспитовим строком один рік. Після цього 10 липня 2018 року, перебуваючи на території бувшого рибгоспу, він побачив рослину коноплі, з якої зірвав листя та переніс додому, висушив, перетер та вживав шляхом куріння. Залишки цигарки з коноплею він викидав у відро. 19 липня 2018 року до нього додому приїхали працівники поліції, які в присутності свідків виявили у відрі недокурені цигарки з коноплею та за сараєм бюльбуратор. У скоєному щиро каявся та просив суворо не карати.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 липня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Заліського Б.С., скасовано вирок Богуславського районного суду Київської області від 05 квітня 2019 року та призначено новий розгляд справи у суді першої інстанції. Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено його з-під варти в залі суду.

Відповідно до мотивувальної частини ухвали суду апеляційної інстанції підставою скасування вироку суду першої інстанції послугувало те, що з огляду на визнання вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 309 КК України, судовий розгляд проводився в порядку частини 3 статті 349 КПК України та докази у цьому кримінальному провадженні не досліджувались. Однак, в матеріалах кримінального провадження містяться процесуальні документи, які свідчать про те, що низку процесуальних та слідчих дій, у тому числі здійснення письмового повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 309 КК України, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта, здійснено у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 липня 2018 року за №0000350, тобто щодо ОСОБА_1 , яке 23 серпня 2018 року постановою старшого слідчого СВ Таращанського ВП Миронівського ВП ГУНП в Київській області Бабаніна Т.В. було закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, але в подальшому постановою цього ж слідчого від 06 вересня 2018 року відновлено, не дивлячись на те, що положеннями кримінального процесуального закону, зокрема статтею 282 КПК України, визначено, що досудове розслідування може бути відновлено лише у разі його зупинення, а процесуальне рішення про закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування.

11 грудня 2019 року Богуславським районним судом Київської області постановлено ухвалу, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000350 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 309 КК України, повернуто прокурору Таращанського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Мхитаряну А.М.

11 червня 2020 року прокурором Таращанського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Мхитаряном А.М. прийнято постанову, якою закрито кримінальне провадження щодо підозрюваного ОСОБА_1 за частиною 2 статті 309 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення.

Частково задовольняючи позовні вимоги та ухвалюючи рішення про стягнення 126000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги ґрунтуються на положеннях закону, оскільки в період з 21 вересня 2018 року по 11 червня 2020 року мало місце незаконне перебування позивача під слідством і судом, що спричинило моральні страждання, які негативно вплинули на звичайний життєвий лад позивача.

Натомість суд відмовив у відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 54000 грн. за період тримання під вартою (3 мінімальні заробітні плати х 6000 грн х 3 місяці), вказавши на те, що суд першої інстанції погоджується із аргументом відповідача про те, що поведінка позивача під час досудового розслідування і судового розгляду кримінальної справи судом першої інстанції вводила орган досудового розслідування і суд в оману та перешкоджала встановленню дійсних обставин справ.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вказує на таке.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини сьомої статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно частини другої цієї статті у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Згідно пункту 5 статті 3 цього Закону в наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, згідно частини 4 статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи попереднього слідства і суд в тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.

Самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивач розмір моральної шкоди визначив у 180000 грн, з яких 126000 грн за період перебування під слідством і судом (виходячи з мінімальної заробітної плати на 2021 рік у розмірі 6000 грн за кожен з 21 місяця), та 54000 грн за період тримання під вартою (3 мінімальні заробітні плати х 6000 грн х 3 місяці).

Згідно висновків, викладених у постанові №610/3221/19 від 28 жовтня 2020 року, Верховний Суд вказав, що слід розмежовувати дії, які визначені спеціальним законом та є самостійними підставами для відшкодування моральної шкоди .

Рішенням суду відмовлено в задоволенні вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 54000 грн за період тримання під вартою (3 мінімальні заробітні плати х 6000 грн х 3 місяці), в цій частині рішення суду не оскаржується, відтак апеляційний суд не перевіряє в цій частині законність та обґрунтованість рішення.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував під слідством та судом загалом 21 місяць: з дня вручення повідомлення про підозру (21 вересня 2018 року) по день прийняття постанови про закриття кримінального провадження (11 червня 2020 року) та в цій частині вимог погодився з позицією позивача та ухвалив про стягнення 126000 грн, виходячи з установленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом.

В цій частині апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає нормам матеріального права та ґрунтується на досліджених доказах.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 в ході попереднього слідства та в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 309 КК України, визнав повністю.

Апеляційний суд констатує, що у цій справі не установлено факту того, що самообмова була наслідком застосування до громадянина незаконних заходів.

Відтак у такому випадку слід оцінити виконання органом досудового розслідування свого обов`язку щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Як убачається з матеріалів справи, судовий розгляд було проведено судом у відповідності до вимог частини 3 статті 349 КПК України, без повного дослідження доказів на підтвердження вини обвинуваченого.

Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання обвинуваченим і не заперечення цього іншими учасниками провадження, події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті. При цьому визнання обвинуваченим своєї вини ще не є безумовною підставою для прийняття рішення про скорочений судовий розгляд, оскільки визнання ним своєї вини у вчиненому злочині може бути покладено в основу висновку про доведеність обвинувачення тільки за умови, що вина доведена в законному порядку.

Колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в ухвалі від 09 липня 2019 року установлено, що в матеріалах кримінального провадження містяться процесуальні документи, які свідчать про те, що низку процесуальних та слідчих дій, у тому числі здійснення письмового повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 309 КК України, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта, було здійснено у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 липня 2018 року за № 0000350, тобто щодо ОСОБА_1 , яке 23 серпня 2018 року постановою старшого слідчого СВ Таращанського ВП Миронівського ВП ГУНП в Київській області Бабаніна Т.В. було закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, але в подальшому постановою цього ж слідчого від 06 вересня 2018 року відновлено, не дивлячись на те, що положеннями кримінального процесуального закону, зокрема статті 282 КПК України, чітко визначено, що досудове розслідування може бути відновлено лише у разі його зупинення, а процесуальне рішення про закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування.

При цьому, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду вказала, що суду першої інстанції, окрім документів, які стосуються особи обвинуваченого, прокурором були надані матеріали досудового розслідування кримінального провадження №0000350, які не досліджувалися під час судового розгляду, але в них наявні постанови слідчого як про закриття кримінального провадження, так і про відновлення досудового розслідування в цьому ж кримінальному провадженні.

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в ухвалі від 09 липня 2019 року констатувала, що указані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, хоча їх з`ясування в даному випадку має істотне значення у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 , оскільки наявність нескасованої постанови слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї статті, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося з дотриманням вимог щодо підслідності, відповідно до пунктів 9-1 ч. 1 статті 284 КПК України, є підставою для закриття кримінального провадження, а за змістом абзацу другого частини 7 статті 284 КПК України якщо обставини, передбачені, зокрема пунктами 9-1 частини 1 статті 284 КПК України виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Таким чином, слід дійти висновку, що позиція ОСОБА_1 в межах кримінального провадження, яка полягала у визнанні своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, сама по собі не перешкоджала з`ясуванню істини та не сприяла здійсненню дій, які є підставою для відшкодування шкоди. Натомість наявні процесуальні порушення органу досудового розслідування, на які не має впливу позиція ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційних скарг щодо наявності підстав для застосування положень частини 4 статті 1176 ЦК України до позовних вимог, які задоволені судом.

Судом першої інстанції правильно установлено право позивача на відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Таке право на відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Аргументи скаржників в частині недоведеності неправомірності дій відповідачів відхиляються апеляційним судом, оскільки правилами статті 1176 ЦК України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди та особливим способом відшкодування завданої шкоди.

Щодо визначення розміру на відшкодування моральної шкоди апеляційний суд вказує на таке.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно пунктом 1 статті 1, пункту 5 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, наведених у статті 1 цього Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею 4 Закону про відшкодування шкоди визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Таким чином, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що перебування позивача під слідством, перебування в статусі підозрюваного, обвинуваченого, мають наслідком порушення звичайного укладу життя, позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, та вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Вказане призвело до завдання позивачу моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Суд першої інстанції ухвалив про стягнення 126000 грн, виходячи з установленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом. Суд врахував, що позивач перебував під слідством та судом загалом 21 місяць: з дня вручення повідомлення про підозру (21 вересня 2018 року) по день прийняття постанови про закриття кримінального провадження (11 червня 2020 року), та з таким висновком суд апеляційної інстанції погоджується.

Апеляційний суд відхиляє як помилкові доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що згідно із Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" моральна шкода не може становити менше одного розміру мінімальної заробітної плати, проте відповідно до пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, оскільки відсутні підстави для застосування вказаного Закону до правовідносин сторін.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Окрім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із нею у будь-які правовідносини та не завдала їй жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється ДКС України не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

Водночас апеляційний суд вказує на те, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та висновкам, які містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі №556/896/18 (провадження №61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі №554/5980/18 (провадження №61-7636св19).

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18)).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №352/2255/19.

Відтак суд першої інстанції зробив помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, з огляду на що резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити.

В іншій оскарженій частині рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміні з мотивів, викладених в апеляційних скаргах не убачається.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Київській області, апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року змінити в резолютивній частині, виклавши абзац другий в такій редакції: "Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ), 126000 (сто двадцять шість тисяч) грн на відшкодування моральної шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури.

В іншій оскарженій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова