ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1289/19 Номер провадження 22-ц/814/1652/21Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого (судді-доповідача) Карпушина Г.Л.; суддів Гальонкіна С.А., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2021 року (ухвалене суддею Андрієць Д.Д., повний текст рішення складено суддею 07 травня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Василь Миколайович про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2000 року по день фактичної реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, та визнання права власності в порядку спадкування за законом на майно, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій прохала суд: встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 2000 року по день фактичної реєстрації шлюбу; визнати спільною сумісною власністю померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 наступне майно: земельну ділянку площею 0,0618 га за кадастровим номером :07:001:0207, та житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; легковий автомобіль марки «FIAT» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску; грошові кошти в загальній сумі 100 000,00 грн, які знаходяться в Публічному акціонерному банку «Приватбанк»; визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0618 га за кадастровим номером :07:001:0207 та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності в порядку спадкування за законом на грошові кошти в загальній сумі 100 000,00 грн, які знаходяться в Публічному акціонерному банку «Приватбанк»; визнати право власності в порядку спадкування за законом на легковий автомобіль марки «FIAT» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з січня 2000 року вона почала проживати однією сім`єю із ОСОБА_4 , як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Офіційно шлюб був зареєстрований 18.12.2015. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного проживання вона та ОСОБА_4 спільними зусиллями та за спільні кошти збудували будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, за час спільного проживання у спільну власність було набуто земельну ділянку площею 0,0618 га кадастровий номер :07:001:0207, легковий автомобіль марки «FIAT» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 р.в. та оформлено депозит на суму 100 000,00 грн. Вважає, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності і вона має право на 1/2 його частину.

РішеннямАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - задоволено частково.

Встановленно факт проживання однією сім`єю померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 до 17.12.2015 включно.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 : земельну ділянку площею 0,0618 га кадастровий номер :07:001:0207; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; легковий автомобіль марки «FIAT SCUDO», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 р.в., номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ; кошти в сумі 100000 грн, які знаходяться на рахунку НОМЕР_3 , відкритому 14.06.2017 в АТ КБ «Приватбанк».

В іній частині вимог - відмовлено.

В задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_3 - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 768,40 грн.

З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішенняАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовані обставини, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема вказує, що висновки місцевого суду в оскаржуваному рішенні щодо визнання факту проживання однією сім`єю померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року до 17.12.2015 року включно, не відповідають обставинам справи та не узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні доказами. Крім того, вказує, що визначаючи спільною сумісною власністю подружжя спірний будинок в цілому, місцевий суд не з`ясував, що померлий ОСОБА_4 не був власником всього спірного будинку, оскільки згідно рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.04.2008 року померлому ОСОБА_4 належить ѕ частини, а ОСОБА_5 (син померлого) належить ј частина будинку АДРЕСА_1 . Також вказує, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про істотне збільшення вартості спірного майна. Посилається на те, що легковий автомобіль марки «FIAT SCUDO», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 р.в., номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , зареєстрований 27.07.2010 року є особистою власністю ОСОБА_4 , оскільки ТЗ придбаний до шлюбу з позивачем. З урахуванням викладеного вважає, що до вказаних правовідносин не може бути застосована норма матеріального права, а саме ч.2 ст. 62 СК України, яка визначає можливість визнання об`єктом права спільної власності подружжя.

Від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Артюх А.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні відповідач ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 та їх представники, інші особи, будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України, передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 18.12.2015 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Кременчуцьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: кошти, розміщені в банківських установах; будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0618 га кадастровий номер :07:001:0207; легковий автомобіль марки «FIAT SCUDO», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 р.в., номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2

Заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 подали дружина померлого ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_1 . Спадкоємці першої черги, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , відмовились від прийняття спадщини на користь доньки померлого - ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а тому вважав за можливе встановити факт проживання однією сім`єю померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 до 17.12.2015 включно.

Приймаючи до уваги те, що за час спільного проживання за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на: 1) земельну ділянку площею 0,0618 га кадастровий номер :07:001:0207, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку(а.с.21), 2) легковий автомобіль марки «FIAT SCUDO», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 р.в., номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , а також укладено договір щодо оформлення депозитного рахунку на суму 100000 грн, що підтверджується копією договору (а.с.27) та з огляду на те, що відповідачами не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання вказаного майна спільною сумісною власністю.

Крім того, приймаючи до уваги те, що вартість будинку була збільшена, про що свідчить висновок експерта та відомості про вартість об`єкта в договорах купівлі-продажу та міни та з огляду на те, що подані позивачем документи підтверджують проведення реконструкції будинку, внаслідок чого збільшилась його вартість, вимоги позивача в частині визнання будинку спільною сумісною власністю також, на переконання суду, є обґрунтованими.

Разом із тим, суд зазначив, що оскільки відповідач, ОСОБА_3 , відмовилась від прийняття спадщини, остання не є належним відповідачем. У зв`язку із цим, вимог позивача до вказаного відповідача задоволенню не підлягають.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 28.08.2019 у справі №588/350/15-ц, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім?ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім?ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20).

Також, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Так, на підтвердження своїх вимог позивачем ОСОБА_2 було заявлено клопотання про допит свідків. Допитані за клопотанням позивача свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , в судовому засіданні підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 2000 року.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 2000 року заперечували. Вказали, що у вказаний період в будинку АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_1 разом із батьками та братом.

Натомість допитаний за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_17 вказала, що з 2001 року ОСОБА_1 в будинку не проживала та у ньому проживав ОСОБА_4 з іншою жінкою.

Показання допитаних за клопотанням позивача свідків щодо спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу узгоджуються із наданими суду фотознімками.

В свою чергу, показання свідків ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 з іншими доказами, наявними в матеріалах справи не узгоджуються.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , тому суд правильно встановив факт проживання однією сім`єю померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 до 17.12.2015 включно.

При цьому, судом вірно зазначено, що факт проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), так як КпШС не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 06 квітня 2020 року в справі №641/7033/18 (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року в справі №303/2865/17, від 24 січня 2020 року в справі №546/912/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №163/754/17).

Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки, викладені в постановах Верховного Суду при застосуванні відповідних норм права, є обов`язковими.

За таких обставин, суд правильно відзначив, що встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визначення майна набутого за цей період спільною сумісною власністю можливе лише з 01.01.2004 року.

Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23, 30 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім?я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об?єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (2947-14). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що за час спільного проживання за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на: 1) земельну ділянку площею 0,0618 га кадастровий номер :07:001:0207, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку(а.с.21), 2) легковий автомобіль марки «FIAT SCUDO», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 р.в., номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , а також укладено договір щодо оформлення депозитного рахунку на суму 100000 грн, що підтверджується копією договору (а.с.27)

Таким чином, з огляду на те, що відповідачами не було спростовано презумпцію спільного майна подружжя, яка в даному випадку виникає відповідно до ч.2 ст. 74 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання вказаного майна спільною сумісною власністю.

Також, місцевий суд правильно зазначив, щодо обґрунтованості вимог позивача про визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний будинок було набуто померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі договору міни від 13.04.2001, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ліньковою І.Б., договору купівлі-продажу, укладеного 16.09.1998 та договору дарування частини будинку від 29.07.2008. Внаслідок спільних затрат, як грошових, так і трудових, будинок істотно збільшився у своїй вартості.

Так, на підтвердження своїх вимог позивачем було надано суду копії документів, що підтверджують придбання будівельних матеріалів (рахунки-фактури, товарні чеки, видаткові накладні, договір-замовлення, ордера)

Також, позивачем звернуто увагу на те, що відповідно до змісту договору купівлі-продажу будинку від 16.09.1998 житлова площа будинку літ.А, а, а1,а2 становить 42,2 кв.м. та загальна 59,6 кв.м, а відповідно до відомостей з технічного паспорту на будинок, виготовленого станом на 25.04.2008 житлова площа будинку літ.А, а, а1,а2 становить 43,9 кв.м. та загальна 85,5 кв.м. Крім того, докладання спільних трудових зусиль ОСОБА_2 підтвердили в судовому засіданні свідки.

Пояснення свідків, допитаних за клопотанням відповідача щодо проведення поліпшень в будинку в 2000 році за час спільного проживання в ньому ОСОБА_4 , ОСОБА_18 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 будь-якими іншими доказами не підтверджується.

Таким чином, враховуючи що вартість будинку була збільшена, про що свідчить висновок експерта та відомості про вартість об`єкта в договорах купівлі-продажу та міни та з огляду на те, що подані позивачем документи підтверджують проведення реконструкції будинку, внаслідок чого збільшилась його вартість, вимоги позивача в частині визнання будинку спільною сумісною власністю також, на переконання суду, є обґрунтованими.

Також, місцевий суд вірно зазначив, що оскільки відповідач, ОСОБА_3 , відмовилась від прийняття спадщини, остання не є належним відповідачем. У зв`язку із цим, вимог позивача до вказаного відповідача задоволенню не підлягають.

Так, приведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 24 вересня 2021 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ С.А. Гальонкін _______________ Л.М. Хіль