КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Київ» про повернення безпідставно отриманих коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Місто для людей Київ» в якому просив зобов`язати ТОВ «Місто для людей Київ» повернути позивачу помилково сплачені кошти в сумі 11 019 грн 94 к.; здійснити відшкодування за користування грошовими коштами з розрахунку 3% річних у розмірі 503 грн 55 к. та 440 грн 80 к. інфляційних втрат, а також стягнути витрати пов`язані з розглядом справи: судовий збір у розмірі 840 грн 80 к. та 6 450 грн витрат за надання юридичної допомоги

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що ним 15 квітня 2019 року помилково сплачено на рахунок ТОВ «Місто для людей Київ» грошові кошти. Зауважує, що договірних відносин з відповідачем він не мав, тому 19 квітня 2019 року звернувся із заявою до відповідача з проханням повернути отримані кошти, проте відповіді позивач не отримував, тому змушений був звернутись із даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року у позові ОСОБА_1 до ТОВ «Місто для людей Київ» про повернення безпідставно отриманих коштів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 05 червня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на те, що позивачем надані безперечні докази безпідставного отримання відповідачем коштів від позивача, тому наявні підстави для повернення коштів відповідачем. При цьому вказує, що відповідачем не надано жодного доказу в правомірності отримання коштів від позивача, оскільки жодних доказів виникнення або існування договірних відносин не було.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просять апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін. Вказують, що позивач перераховуючи кошти з призначенням платежу усвідомлював, що здійснював оплату за житлово-комунальні послуги, що надавались товариством.

Позивачем сплачено заборгованість за житлово-комунальні послуги за житло, що розташоване: АДРЕСА_1 .

Вказують, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , з якою відповідачем укладено договір №Н-З/4-012 про відшкодування витрат на управління, утримання будинку, прибудинкової території, надання комунальних послуг, додаткових робіт та про умови користування житловими приміщеннями.

Зауважують, що ОСОБА_1 здійснював представництво ОСОБА_2 у відносинах з ТОВ «Місто для людей Київ» на підставі довіреності від 18 червня 2015 року, а тому кошти, які сплачені позивачем були зараховані на оплату за житлово-комунальні послуги, що надавались товариством за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповіді на відзив, позивач вказував, що він не є та не міг бути споживачем послуг, оскільки квартира АДРЕСА_1 . йому не належить. Вказує, що матеріали справи не містять доказів надання таких послуг відповідачем позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції врахував, що перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача здійснювалось неодноразово (2 рази, двома платежами з вказівкою на конкретне призначення платежу), відтак, не може свідчити про помилковість перерахунку коштів, а факт перерахунку коштів, на один і той самий рахунок, одному і тому самому отримувачу, свідчать про те, що під час таких перерахувань коштів позивач діяв цілеспрямовано та свідомо, що свідчить про наявність певних договірних зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 15 квітня 2019 року о 15:15:43 та 15:32:01 позивач за допомогою системи інтернет-банкінгу «Приват24» здійснив переказ грошових коштів у розмірі 3 879 грн 12 к. та 7 140 грн 82 к. на рахунок ТОВ «Місто для людей Київ», що підтверджується копіями дублікатів квитанцій № 0.0..1 від 15 квітня 2019 року та № 0.0..1 від 15 квітня 2019 року (а.с. 5, 6).

При цьому, в призначенні платежу позивачем вказано: «згідно рахунку № 9» та «згідно рахунку № 319 » відповідно.

В подальшому 19 квітня 2020 року позивачем подано на ім`я директора ТОВ «Місто для людей» вимогу про повернення помилково сплачених коштів у розмірі 7 140 грн 82 к. та 3 879 грн 12 к. (а.с. 18).

Позивач вказує, що станом на день звернення позивача до суду грошові кошти повернуті не були.

Частиною першою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини другої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною третьою статті 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Вказана правові позиція, викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Такий підхід до оцінки спірних правовідносин відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України).

Звертаючись із даним позовом до суду позивач вказував на відсутність договірних правовідносин між ним та ТОВ «Місто для людей Київ», при цьому ОСОБА_1 не вказує, що стало підставою для здійснення ним перерахування грошових коштів на рахунок відповідача.

В свою чергу на спростування доводів позивача відповідачем додано до матеріалів справи копії доказів: копія рахунку № 19 на сплату житлово-комунальних послуг з програмно апаратного комплексу; копія рахунку № 19 на сплату житлово-комунальних послуг з програмно апаратного комплексу; довідка про нарахування та сплату по особовому рахунку; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копія довіреності ОСОБА_1 (а.с. 63-69).

На думку апеляційного суду, саме на позивача покладається обов`язок доводити безпідставність отримання коштів відповідачем.

Отже, як вірно встановлено судом, позивачем здійснено перерахування коштів на рахунок відповідача згідно рахунків останнього, при цьому доказів на спростування даної обставини позивачем суду не надано.

Зважаючи на викладені обставини апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача здійснювалось неодноразово (2 рази, двома платежами з вказівкою на конкретне призначення платежу), отже, не може свідчити про помилковість перерахунку коштів, а факт перерахунку коштів, на один і той самий рахунок, одному і тому самому отримувачу, свідчить про те, що під час таких перерахувань коштів позивач діяв цілеспрямовано та свідомо, що свідчить про наявність певних договірних зобов`язань.

Таким чином, висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про відсутність договірних правовідносин між сторонами апеляційний суд не приймає до уваги, зважаючи на те, що позивачем здійснювалось перерахування коштів на підставі рахунків наданих відповідачем за оплату наданих відповідачем житлово-комунальних послуг.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 1260 грн 60 к. за подання апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення.

Станом на день ухвалення даного судового рішення позивачем не надано квитанцію на підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року у розмірі 1260 грн 60 к.

Тому, відповідно до ст. ст. 141, 382 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року у розмірі 1260 грн 60 к.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1260 грн 60 к. за подачу апеляційної скарги на розрахунковий рахунок UA0026010, отримувач коштів УК у Солом`янському районі/Солом`янський район/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; код класифікації доходів бюджету 22030101.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді