КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 р. ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтовано тим, що за нормами сімейного законодавства являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках машиномісце № НОМЕР_2, розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки було набуте подружжям.

Просив поділити спільне майно подружжя, а саме вищевказане машиномісце, шляхом визнання права власності за ним на Ѕ його частину.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що спірне машиномісце є спільними майном подружжя, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Вказує, що місцевий суд помилково прийшов до висновку, що ним було пропущено строк позовної давності, оскільки вказаний строк розраховується з моменту порушення його права, що сталось в серпні 2020 року, а не з моменту розлучення подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що спірне машиномісце було придбане подружжям для зберігання її автомобіля.

Вказує, що ОСОБА_1 своєю письмовою заявою від 01 серпня 2017 року визнав те, що він не має та не матиме претензій, щодо поділу автомобіля.

Вважає, що враховуючи, що позивач на протязі більше трьох років не заявляв будь-яких вимог, щодо поділу машиномісця, підлягають застосуванню наслідки спливу строку пощовної давності.

Посилання позивача на те, що з вимогою про його поділ він звернувся тільки в серпні 2020 року не визнає, оскільки вона ніколи не визнавала прав позивача на спірне машиномісце.

Зауважує, що позивач ніколи не користувався та не приймав участі у витратах на утримання спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підлягають застосування наслідки спливу строку позовної давності, оскільки позов заявлено поза межами трирічного строку з моменту розлучення подружжя.

Колегія суддів не погоджується з висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року шлюб сторін розірвано. Дане рішення набрало законної сили 21 липня 2017 року.

В період шлюбу сторони набули у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстроване за позивачем, автомобіль Хонда Сівік, д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстроване за відповідачем, та машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване в підземній автостоянці по АДРЕСА_1 , право власності на яке було зареєстроване за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення 31 грудня 2009 року.

З пояснень сторін було встановлено, що в період шлюбу ними також було набуто у власність земельну ділянку.

01 серпня 2017 року ОСОБА_1 надав нотаріально засвідчену заяву про надання згоди своїй колишній дружині ОСОБА_2 на вчинення дій щодо розпорядження належним їй автомобілем Хонда Сівік, д.н.з. НОМЕР_1 , вказавши, що будь-яких фінансових, майнових та інших претензій до неї щодо вищевказаного автомобіля він не має і не матиме в майбутньому.

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (справа № 753/15034/19).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири.

Місцевим судом було встановлено, що відповідач визнала той факт, що машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване в підземній автостоянці по АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той з подружжя, хто порушує питання спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст.65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено ст. 71 СК України.

Згідно з частиною першою цією статті майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Таким чином, машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване в підземній автостоянці по АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя, оскільки набуте подружжям за час шлюбу, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводів на спростування вищевказаного висновку відповідачка не надала.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про застосування строків позовної давності, оскільки відсутні підстави вважати, що право позивача було порушено раніше, аніж він вказує, а саме в серпні 2020 року.

У ч.2 ст.72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищевикладені висновки Верховного Суду та прийшов до помилкового висновку про пропуск строку позовної давності позивачем.

Колегія суддів зауважує, що доводи відповідача з приводу пропуску позивачем строку звернення до суду також відхиляються з вищенаведених підстав, оскільки неподання позову про поділ майна не може свідчити початок перебігу строку, а доказів порушення права на спірне машиномісце будь якої із сторін подружжя, до вказаного позивачем часу, матеріали справи не містять.

Крім того, поділ іншого спільного майна подружжя між сторонами не свідчить про будь-які домовленості з приводу права власності на майно, щодо якого наразі розглядається спір, а тому посилання відповідача на вказані обставини у відзиві відхиляються.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, спірне машиномісце поділу між сторонами, шляхом визнання права власності на Ѕ його частину за позивачем.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що місцевим судом було невірно з`ясовано обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду у відповідності до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до задоволених позовних вимог, судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції, який повинен бути покладений на відповідача складає - 3526,3 грн. (2115,8+1410,5).

Вимоги апеляційної скарги з приводу стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять доказів надання позивачу правової допомоги та відповідно понесення ним вказаних витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 права вланості на Ѕ частину машиномісця № НОМЕР_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «15» вересня 2021 року.

Сліпченко О.І.

Гаращенко Д.Р.

Сушко Л.П.