Справа № 211/1955/21
Провадження № 2/211/1740/21
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

06 вересня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Гіди О. С.,

при секретарі Мариненко Е.П.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Придачого Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа на стороні позивача - Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо, про стягнення недоплаченої частки заробітної плати, -

встановив:

ОСОБА_1 31 березня 2021 року звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі по тексту АТ «Українська залізниця»), третя особа на стороні позивача - Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо, про стягнення недоплаченої частки заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 19.10.2005 та по цей час працює машиністом електровозу в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» (далі по тексту СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця»).

12 лютого 2021 року, вхідний реєстраційній № 31 від 12.02.2021, позивач звернувся до керівника СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» щодо встановлення йому годинних тарифних ставок та виплати недоплаченої частки заробітної плати, так як з боку роботодавця не виконувалися п. 3.2.1. та п. 3.2.2. Галузевої угоди не підвищувався його посадовий оклад (тарифна ставка) у розмірі не менше 25 %.

У задоволені заяви позивачу було відмовлено.

Вважає, що у 2014 році йому відповідачем було не доплачено 21 829,64 грн., у 2015 році 54 613,14 грн., у 2016 році 85 151,02 грн., у 2017 році 153 915,68 грн., у 2018 році 150 596,52 грн., у 2019 році 198 228,08 грн., у 2020 році 293 421,56 грн.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача на свою користь недоплачену частку заробітної плати за період з 01.01.2014 по 31.12.2020 у розмірі 957 755 гривень 64 копійки.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.04.2021 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Від представника відповідача ОСОБА_3 07.05.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 18.05.2021 подав до суду відгук на відзив, в якому посилався на обставини, викладені у позовній заяві.

Від представника відповідача ОСОБА_3 07.06.2021 до суду надійшло заперечення, в якому просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відгуку на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представник третьої особи Придачий Ю.М. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача.

Вислухавши сторін у справі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами у справі, що ОСОБА_1 з 19.10.2005 працює машиністом електровозу в СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки позивача (т. 1 а.с. 12-14).

Згідно з довідками від 28.12.2020 за № 1307, 26.01.2021 за № 91, наданих СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Федоренку В.Г., годинна тарифна ставка машиніста електровоза у період 01.01.2014 по 30.11.2014 становила 24 грн. 50 коп., у період 01.12.2014 по 30.09.2015 становила 24 грн. 50 коп., у період 01.10.2015 по 30.06.2016 становила 25 грн. 73 коп., у період 01.07.2017 по 28.02.2017 становила 32 грн. 16 коп., у період 01.03.2017 по 30.06.2019 становила 40 грн. 20 коп., з 01.07.2019 по теперішній час 44 грн. 73 коп. (т. 1 а.с. 116, 117).

Представник відповідача, у свою чергу, надав суду належні та допустимі докази того, що відповідач у період з 01.01.2014 по 01.07.2019 підвищував годинну тарифну ставку машиніста електровоза (т. 1 а.с. 182-189):

-з 01.01.2014 5 %,

-з 01.10.2015 5 %,

-з 01.07.2016 25 %,

-з 01.03.2017 25 %,

-з 01.12.2017 нова тарифна ставка,

-з 01.07.2019 10 %.

Як свідчить заява від 12.02.2021, подана до начальника СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Тесленка В.П. (т. 1 а.с.20), позивач вимагав підвищити йому тарифну ставку відповідно до п. 3.2.1. та п. 3.2.2. Галузевої угоди до рівня 25% щороку, а саме:

1.встановити з 01.01.2014 годину тарифну ставку 30,60 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні;

2.встановити з 01.01.2015 годину тарифну ставку 38,29 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні;

3.встановити з 01.01.2016 годину тарифну ставку 47,86 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні;

4.встановити з 01.01.2017 годину тарифну ставку 59,83 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні;

5.встановити з 01.01.2018 годину тарифну ставку 74,79 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні;

6.встановити з 01.01.2019 годину тарифну ставку 93,49 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні;

7.встановити з 01.01.2020 годину тарифну ставку 116,86 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні;

8.встановити з 01.01.2021 годину тарифну ставку 146,08 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Частина 2 статті 2 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України) передбачає, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Законом України «Про оплату праці» заробітна плата визначена як винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Державне регулювання оплати праці здійснюється шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників (ст. 8 Закон України «Про оплату праці»).

Крім цього, згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці» норми і системи оплати праці, норми оплати праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених першою цієї статті.

Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів (ст. 14 Закон України «Про оплату праці»).

Засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців визначаються Законом України «Про колективні договори і угоди».

Закон України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі. Зокрема, на галузевому рівні укладаються галузеві (міжгалузеві) угоди.

Згідно ч. 2 ст. Закону України «Про колективні договори і угоди» сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.

Статтею 4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» передбачено, що соціальний діалог здійснюється на національному, галузевому, територіальному та локальному (підприємство, установа, організація) рівнях на тристоронній або двосторонній основі. До сторін соціального діалогу на галузевому рівні належать - профспілкова сторона, суб`єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об`єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб`єктами якої є всеукраїнські об`єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб`єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.

Тобто, галузева (міжгалузева) угода є складовою частиною договірного регулювання заробітної плати.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо

нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі);

встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості;

трудових відносин;

умов і охорони праці;

житлово-побутового, медичного, культурного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку;

умов зростання фондів оплати праці;

встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці;

забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків;

заборона дискримінації.

Зважаючи на викладене конкретний розмір тарифних ставок (окладів) працівників, а також періодичність та порядок перегляду саме конкретних тарифних ставок (окладів) кожного працівника не є предметом регулювання галузевої угоди. Безпосередніми засобом такого регулювання є колективні та трудові договори. Тобто, норми галузевої угоди не є нормами прямої дії для регулювання трудових відносин за окремо визначеним трудовим договором.

Судом встановлено, що 14 грудня 2001 року була укладена Галузева угода на 2002-2006 роки між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), як органом управління залізничним транспортом, та профспілками, що діють в галузі, в особі їх виборних органів (Профспілки), що разом іменуються Сторонами Галузевої угоди (т. 2 а.с. 19-22).

Розділ 3.2 Галузевої угоди визначає зобов`язання Укрзалізниці щодо оплати, нормування праці та матеріального стимулювання. Зокрема, пунктом 3.2.1. Галузевої угоди передбачається, що Укрзалізниця прийняла на себе зобов`язання домагатися забезпечення мінімальної заробітної плати в галузі за відпрацьовану місячну норму робочого часу не нижче прожиткового мінімуму на працездатну особу. Домагатися підвищення заробітної плати залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25 відсотків щороку. Вживати заходів щодо щорічного збільшення частки працівників, які отримують заробітну плату вищу за розмір двох прожиткових мінімумів. Пунктом 3.2.2. Галузевої угоди передбачений обов`язок Укрзалізниці здійснювати підвищення заробітної плати шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік.

Зазначене положення Галузевої угоди містить обов`язок Укрзалізниці забезпечити підвищення на 25% рівня заробітної плати залізничників, тобто усього трудового колективу підприємства, а не окладу (тарифу) позивача. Отже, про порушення чи виконання відповідачем обов`язку, передбаченого п. 3.2.1 Галузевої угоди, можуть свідчити виключно дані про розмір щорічного підвищення рівня заробітної плати працівників залізничного транспорту по підприємству в цілому. При цьому, рівень заробітної плати залізничників може бути підвищений як за рахунок підвищення окладів (тарифів), так і за рахунок підвищення, збільшення переліку виплат, віднесених до додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 264-265, 354-355 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: О. С. Гіда

Повний текст судового рішення складений 10.09.2021.