Справа № 369/9798/20
Провадження № 2/369/2342/21
РІШЕННЯ

Іменем України

07.09.2021 Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Дубас Т.В.

за участю секретаря судових засідань Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м.Києву управління та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона все своє життя проживала разом з матір`ю та бабусею в житловому будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться на балансі ДП «Київське лісове господарство» в Плахтянському лісництві як лісовий кордон. У даному будинку її бабуся ОСОБА_2 була зареєстрована з 1966 року по 1976 рік (дата смерті), її мама ОСОБА_3 зареєстрована з 1966 року до 1997 року (дата смерті). Вона ж користується даним будинком близько 70 років Їй невідомо кому було надано право проживати у будинку. При заволодінні житловим будинком та господарськими спорудами вона не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Більш того вона не завжди знала хто є власником спірного майна. Вказала, що проживає в будинку з 1973 року постійно. За власні та власними силами здійснювала ремонт будинку, постійно утримує його, прибудинкову територію, озеленює. Залишкова вартість будинку становить 349 598 грн. Інших осіб, які б мали право на дане житло, немає. Відповідач по справі надав дозвіл на приватизацію житлового будинку, але скористатись таким правом вона не має можливості через відсутність ордеру, який необхідно подавати при проведенні процедури приватизації. Вважає своє порушеним, а найефективніший спосіб захисту її права це визнання права власності на майно за набувальною давністю. Рішення суду в подальшому стане підставою для реєстрації права власності у відповідному реєстрі.

Просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: лісогосподарська ділянка 23 квартал виділ 7 Ірпінського лісництва хутір Жуків Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

16 березня 2021 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, а саме адреси житлового будинку. Просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: лісогосподарська ділянка 23 квартал виділ 7 Ірпінського лісництва Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

07 квітня 2021 року до суду надійшла заява про визнання позову, підписана директором ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м.Києву управління та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України. Вказали, що відповідно до ст. 206 ЦПК України державне підприємство визнає позов та не заперечує щодо його задоволення.

Відповідно до ст.206 ЦПК позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Враховуючи вимоги закону щодо набуття права власності на майно за набувальною давністю, подані сторонами докази, суд не приймає визнання позову відповідачем та вважає за можливе розглянути справу в загальному порядку.

В судове засідання 03.06.2021 учасники справи не з`явилися.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позовні вимоги підтримала. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м.Києву управління та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України подав до суду клопотання про визнання позову.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 10 жовтня 1973 року (копія паспорту ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 , довідка виконавчого комітету Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №220 від 15 листопада 2019 року).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданого Бузівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч.ч. 1 та 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) від 14 травня 2019 року навела такі правові висновки:

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Таким чином, за змістом ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

На підтвердження своїх вимог позивачка надала суду наступні докази.

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 16 серпня 2017 року: житловий будинок під літ.А (побудований 1890 року), прибудова літ.а (1986р.), ганок (1986), сарай під літ.Б (1986), сарай під літ.В (1986), навіс під літ.Г (1986), вбиральня під літ.Д (1986), навіс під літ.Е (1986), сарай під літ.Ж (1986), сарай під літ.З (1986), ворота з хв. металеві №1 (1986), огорожа дерев`яна №2 (1986), хвіртка дерев. №3 (1986), хвіртка дерев.№4 (1986), огорожа-сітка металева №5 (1986). Всього інвентаризаційна вартість 349 598.

Відповідно до довідки Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №30 від 10 січня 2018 року територія, на якій розташовані будинки ДП «Київського лісового господарства», розташована в адміністративних межах Михайлівсько-Рубежівської сільської ради, але за межами населених пунктів.

Листом №09-945 від 25 листопада 2019 року ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м.Києву управління та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України повідомило ОСОБА_1 , що рішенням профспілкового комітету від 28 жовтня 2019 року за №14 у відповідності до норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року та до листа Державного агентства лісових ресурсів України за №07-19/2564 від 27 листопада 2017 року щодо переведення кордону у житловий фонд, Вам надано дозвіл на приватизацію житлового будинку АДРЕСА_2 та знаходиться на балансі ДП «Київське лісове господарство» в Плахтянському лісництві, як лісовий кордон (по матеріалам лісовпорядкування 2015 року в кварталі 23 виділ 7 Ірпінського лісництва).

Листом №02-03/618 від 31 липня 2020 року ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м.Києву управління та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України надало наступну інормацію: залишкова балансова вартість будинку АДРЕСА_2 та знаходиться на балансі ДП «Київське лісове господарство» в Плахтянському лісництві, як лісовий кордон (по матеріалам лісовпорядкування 2015 року в кварталі 23 виділ 7 Ірпінського лісництва) складає 0,00 грн.; вказана територія лісового кордону розташована в адміністративних межах Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; ДП «Київське лісове господарство» не звертався із заявою до органів місцевого самоврядування про присвоєння адреси будинку АДРЕСА_3 виділ 7.

З наведеного вище та копії будинкової книги суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є користувачем житлового будинку, зареєстрована там і проживає з дозволу відповідача, тобто фактично між сторонами укладено договір користування житлом (найм). А володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Варто враховувати, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній, державній власності існує порядок приватизації житла (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц (провадження № 61-24031св18)).

Посилання у позові ОСОБА_1 на неможливість приватизації за відсутності ордеру, суд до уваги не бере.

Так, дійсно п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009р., передбачено подання громадянами до органів приватизації в тому числі копії ордеру на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку.

В матеріалах справи взагалі відсутні відомості щодо видачі/невидачі/втрати ордеру на ім`я бабусі, матері чи самої позивачки, у разі видачі та втрати підтвердження неможливості отримання дублікату, тощо. Позивачка подала доказ щодо надання дозволу на приватизацію житла, в той же час не надає доказів неможливості здійснення такої приватизації, не повідомила суду чи подавала вона до органу приватизації документи, чи отримувала відмову у подальшій приватизації, чи оскаржувалась така відмова у судовому порядку. У вищевказаному наказі, на який також посилається позивач, відсутні підстави для відмови у приватизації за неподання ордеру. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

У цій справі позивач, вселяючись у спірне житло, як вона стверджує без належних правих підстав, і не могла не знати, що будинок належить до комунальної або державної власності, отже власник будинку відомий, який в подальшому надав згоду на приватизацію, і набути право власності на комунальне, державне житло за набувальною давністю у неї не буде підстав. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній або державній власності існує порядок приватизації житла.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи наявність передбачених законодавством України підстав для здійснення приватизації житла, суд приходить до висновку необґрунтованість позовних вимог та відмови в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволення позову ОСОБА_1 до державного підприємства «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м.Києву управління та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України про визнання права власності - відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Т.В. Дубас