Дата документу 13.09.2021 Справа № 333/474/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/474/21Головуючий у 1-й інстанції Варнавська Л.О. Повний текст рішення складено 03.03.2021 року
Пр. № 22-ц/807/1990/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» (далі Концерн «МТМ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Концерн «МТМ» звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 4-7), в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води у розмірі 60197,54 гривень та судові витрати у розмірі 2270,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він являється виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Позивач в період з 01.10.2014 року по 31.12.2020 року надав відповідачу послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, відповідач свої зобов`язання по оплаті наданих послуг не виконує, у зв`язку з чим унеможливлює своєчасні розрахунки Концерном «МТМ» за спожитий природний газ, що в свою чергу ставить під загрозу безперервність надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Сума заборгованості відповідача за отримані послуги складає 60197,54 грн. Тому, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Варнавську Л.О. (а.с. 10).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 12-13) провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2021 року (а.с. 31-32) у задоволенні позову Концерну «МТМ» у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач Концерн «МТМ» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 36-40) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача, стягнути з відповідача судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 48).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 55-56), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 58).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача Концерну «МТМ» у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

За змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 15 суддів). Крім того, суддя-доповідач перебувала у щорічній відпустці з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року включно (а.с.61).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача Концерну «МТМ» у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 4, 12 - 13, 76, 81, 141, 280, 289 ЦПК України та виходив із неналежності відповідача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до п.2.1 Статуту Концерну «Міські теплові мережі», затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови №99р від 08.04.2013 року (копія а.с. 9), основною метою діяльності концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

Згідно із п.1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, з наступними змінами та доповненнями, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг(виконавець) і фізичною та юридичною особою(споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.

Концерн «МТМ» надає послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Договір між сторонами про надання послуг не укладався, у зв`язку із ігноруванням даної пропозиції відповідачем, проте Концерн «МТМ» надавав за вказаною адресою послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку слід вважати фактичним укладанням договору на умовах, передбачених Законом України «Про теплопостачання» та Правил.

Згідно розрахунку заборгованості, особовий рахунок НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_2 .

Інформаційною довідкою від 01.03.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 з 09.08.2003 року (а.с. 25-26).

Відповідач ОСОБА_1 лише зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Позов до власника вказаної квартири та особи, на яку відкритий особовий рахунок по оплаті послуг позивача, - ОСОБА_2 позивачем у цій справі не пред`явлено.

Суд першої інстанції правильно вважав, що у разі, коли житлове приміщення належить одній особі на праві приватної власності, а інші особи мають тільки право користування, то належним відповідачем за позовами про стягненню заборгованості за комунальні послуги є власник житлового приміщення.

Відповідно до ухвали ВССУ від 20.11.2013 р. по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК УРСР).

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи встановлено, що власником квартири, у яку надаються комунальні послуги є ОСОБА_2 .

Будь-яких доказів про те, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири матеріали справи не містять.

Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач не є власником квартири та учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо житлового приміщення, то у задоволенні позовних вимог відносно останнього слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги позивача Концерну «МТМ» є такими, що дублюють доводи його позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку в рішенні суду, що є предметом апеляційного перегляду на теперішній час у цій справі, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача Концерну «МТМ» у цій справі, яку він та його представник вважають єдино вірною та правильною.

Обов`язок споживача житлово-комунальних послуг ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг.

Споживач зобов`язаний оплатити надані житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 через представника письмові пояснення (а.с. 20-22), в яких не визнав позов позивача у повному обсязі з підстав того, що він є неналежним відповідачем, оскільки, хоча й у вищезазначеній квартирі дійсно зареєстрований з 1992 року, проте, не мешкає в останній з 1997 року, оскільки проживає фактично з дружиною за іншою адресою: АДРЕСА_3 ; власником квартири, в яку надавались послуги позивачем, є його мати ОСОБА_2 , з якою він не спілкується з 2008 року.

Відповідно до ст. 68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Проте, згідно зі ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Власність зобов`язує (ч. 4 ст. 319 ЦК України).

Проте, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 при вищевикладених фактичних обставинах цієї справи є неналежним відповідачем за вищезазначеним позовом позивача у цій справі.

Оскільки, нарахування плати позивачем за надані ним послуги з приводу централізованого опалення вищезазначеної квартири, яка належала на праві приватної власності іншій особи одноособово ОСОБА_2 за весь період нарахування позивачем вищезазначеної заборгованості у цій справі з 01.10.2014 року по 31.12.2020 року та на час розгляду цієї справи судом першої інстанції (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), здійснюється відповідно до опалюваної площі цієї квартири, а з приводу ГВС відповідно до даних лічильника, а не відповідно до кількості зареєстрованих осіб у цій квартирі, до яких дійсно належить ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції розглянув дану справу … в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача Концерну «МТМ», передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач та його представник не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі, та зокрема, що ОСОБА_1 є належним відповідачем за вищезазначеним позовом позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача Концерну «МТМ».

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача Концерну «МТМ» апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача позивача Концерну «МТМ» не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що хоча суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні й посилався на ст. 141 ЦПК України, проте фактично суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу Концерну «МТМ» у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам цієї справи, що Концерн «МТМ» не позбавлений права у подальшому у позасудовому чи судовому порядку окремо від цієї справи вирішувати питання про стягнення будь-якої заборгованості з належним відповідачем - власником квартири ОСОБА_2 (яка на сьогодні вже не зареєстрована у вищезазначеній квартирі, проте залишається власником останньої, дата та підстава для зняття з реєстрації невідомі довідка а.с.62) чи її спадкоємцями, що прийняли спадщину, якщо остання дійсно померла (як наполягає позивач вперше у цій справі лише у своїй апеляційній скарзі, не надаючи, при цьому, свідоцтва про смерть цієї особи (а.с.39), у тому числі з ОСОБА_1 (рідним повнолітнім сином власника та спадкоємцем першої черги за законом, як також вперше наполягав позивач лише у своїй апеляційній скарзі у цій справі а.с.39), але з інших правових підстав.

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 13.09.2021.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.