Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1186/21 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 60 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.С.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б.

у цивільній справі №285/1186/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Плюйко Володимир Павлович, ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом. З урахуванням уточнюючої позовної заяви просила визнати недійсною свою заяву про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.05.2018 року видане приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Плюйко В. П. на ім`я ОСОБА_3 . В обґрунтування поданого позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина. На момент смерті разом з батьком був зареєстрований брат ОСОБА_1 , але він не увійшов до кола спадкоємців, оскільки батько склав заповіт на неї та другого брата - відповідача ОСОБА_3 . В подальшому відповідач ОСОБА_3 подав заяву про прийняття спадщини, а вона подала заяву про відмову від спадщини на користь відповідача ОСОБА_3 , оскільки внаслідок захворювання перебувала в тяжкому матеріальному та фізичному стані. Оскільки заяву про відмову від прийняття спадщини вона подала під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, просить позов задовольнити.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 20 квітня 2021 року до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_1 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКОПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), треті особи приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Плюйко Володимир Павлович, ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом задоволено повністю.

Визнано недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , справжність підпису на якій засвідчено 25.04.2018 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Плюйко Володимир Павлович.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.05.2018 року, видане приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Плюйко В. П. на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер 910.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що висновки суду першої інстанції про підписання ОСОБА_2 на вкрай вигідних для неї умовах заяви про відмову від прийняття спадщини від 25 квітня 2018 року на користь відповідача ОСОБА_3 являються юридично некоректними, оскільки не грунтуються на нормах матеріального права. Крім того у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №705/2897/16-ц зазначається, що зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обгрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Разом з тим, позивачем у межах розгляду цивільної справи №285/1186/21 не було доведено суду належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами сам факт неможливості вчинення оспорюваного правочину за умовами відсутності тяжких обставин (хвороби), на яку посилається остання як на підставу заявлених позовних вимог або вчинення зазначеного правочину на інших умовах, за умови відсутності зазначеної вище обставини.

Перелік письмових доказів вказує на обставину перебування позивача на другій групі інвалідності за загальною групою захворювань та потребує останньої у вжитті щодо неї реабілітаційних заходів у вигляді санаторно-курортного оздоровлення. А тому, вказані документи жодним чином не вказують на обставину перебування ОСОБА_2 під впливом тяжкої для неї обставини під час складання (підписання) нею заяви про відмову від прийняття спадщини від 25 квітня 2018 року.

Однак, суд першої інстанції в ході розгляду справи порушив вимоги ст.ст.77,80 ЦПК України, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлено з грубим порушенням вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем ОСОБА_3 заявлених до нього ОСОБА_2 позовних вимог порушує права та законні інтереси третьої особи без самостійних вимог щодо предмета позову у справі ОСОБА_1 . Зокрема, ОСОБА_1 на даний час являється власником будинку АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 14 грудня 2018 року. Сторонами зазначеного договору дарування житлового будинку є відповідач - ОСОБА_3 (дарувальник) та третя особа без самостійних вимог- ОСОБА_1 (обдарований). На момент укладення договору дарування від 14 грудня 2018 року житлового будинку, останній належав дарувальнику- ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 травня 2018 року.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 являються дочкою та синами ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті останнього відкрилась спадщина на житловий будинок з усіма надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_3 . Заповіт за свого життя ОСОБА_4 склав на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.5,7,8). Встановлені обставин визнані сторонами та третьою особою.

Також встановлено, що 20 квітня 2018 року приватному нотаріусу подано заяву від ОСОБА_2 про відмову від належної їй частки спадкового майна за законом та заповітом (а.с. 9).

31 травня 2018 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Плюйко В. П. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер 910, на зазначений житловий будинок в цілому (а.с.48).

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із того, що при написанні ОСОБА_2 заяви про відмову від своєї частки у спадщині, остання знаходилась в тяжких для неї обставинах та підписала заяву на вкрай невигідних для неї умовах.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи.

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту статей 1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсними відмови від спадщини за законом та заповітом та свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка посилалася на те, що відмова від прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 була вчинена нею під впливом тяжкої обставини, а також на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України).

За правилами частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою за наявності одночасно двох умов: під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Такий правочин характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В даному випадку позивачка, яка оспорює правочин, мала довести, що за відсутності тяжкої обставини (хвороби) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 в червні 2014 року було встановлено діагноз ВТБТ (туберкульоз) груд-поперекового хребта, в наслідок чого в березні 2018 року її визнано інвалідом другої групи та встановлено інвалідність безстроково, у зв`язку з чим вона до теперішнього часу потребує постійного медикаментозного лікування та реабілітаційних заходів (а.с.12,64-66).

Позивачка ОСОБА_2 в суді першої інстанції зазначила, що внаслідок хвороби з 2014 року і на момент підписання заяви про відмову від спадщини 20 квітня 2018 вона знаходилась в тяжких обставинах, і в березні 2018 року її було встановлено інвалідність. Весь цей час вона потребувала матеріальної допомоги на лікування та реабілітацію, яку їй надавали відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_1 . Зазначених обставин в судовому засіданні представник відповідача та третя особа ОСОБА_1 не заперечували.

Пунктами 2-3 Глави 1 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 зазначено, що нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_2 від 20 квітня 2018 року, звернулася до нотаріуса з заявою про відмову від прийняття спадщини як за заповітом так і за законом.

Відмову від прийняття спадщини відкликати не буде.

При прийнятті заяви ОСОБА_2 приватним нотаріусом роз`яснено юридичні наслідки такої відмови та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.

Вказані обставини свідчать про обізнаність позивача зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористалася.

Однак, встановлення вищевказаних обставин не є достатньою підставою для визнання оспорюваної заяви недійсною, адже, як вже зазначалося, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України), а саме: вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (стаття 225 ЦК України); правочин, який вчинено під впливом помилки (стаття 229 ЦК України); вчинення правочину під впливом обману (стаття 230 ЦК України); правочин, який вчинено під впливом насильства (стаття 231 ЦК України); правочин, який вчинено під впливом тяжкої обставини (стаття 233 ЦК України).

Такого висновку дійшов у своїй постанові Верховний Суд у справі № 705/2897/16-ц від 23 січня 2020 року.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою питання роз`яснення ОСОБА_2 змісту та наслідків заяви про відмову від спадщини. А тому, посилання в позові на те, що ОСОБА_2 внаслідок хвороби з 2014 року і на момент підписання заяви про відмову від спадщини 20 квітня 2018 року вона знаходилась в тяжких обставинах, не заслуговує на увагу, оскільки зі змісту такої заяви слідує, що приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Плюйком В.П. роз`яснено наслідки такої відмови.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання останньою заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, не довела обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, не підтвердила, що друга сторона правочину скористалася ними.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом є передчасними.

Подання позивачем оспорюваної нею заяви з наведених нею мотивів не може бути підставою для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною як вчиненою тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Позивачем не доведено зазначених обставин.

З урахуванням зазначеного, колегія апеляційної інстанцій дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом.

За наведених обставин та відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Крім того, згідно зі ст.141 ЦПК відшкодуванню за рахунок Держави підлягають понесені апелянтом витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 червня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Плюйко Володимир Павлович, ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом.

Компенсувати судові витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору у розмірі 1362,00 грн. за рахунок Держави в порядку, встановленому КМУ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 24.09.2021 року.