Справа № 201/9624/20
Провадження № 2/201/645/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Шумейко А.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 09 жовтня 2020 року з позовом звернувся ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням їх збільшення послався, що з 22 вересня 1979 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Приморською селищною радою міста Феодосія, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 22 вересня 1979 року зроблено запис № 94. З 2015 року відповідач переїхала до міста Дніпро припинивши з ним шлюбні стосунки, з цього часу вони спільне господарство не ведуть. 29 вересня 2020 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб розірвано.

В період шлюбу ними було придбано спільне майно, а саме 13 травня 2011 року було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі продажу було оформлено на дружину ОСОБА_2 , вартість квартири становить 2 117 900 грн. згідно звіту про оцінку майна від 15 вересня 2020 року.

30 жовтня 2013 року ними придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі продажу оформлено на нього та на відповідача як спільна часткова власність по Ѕ частці кожному. Вартість квартири становить 2 046 400 грн. згідно звіту про оцінку майна від 15 вересня 2020 року.

22 жовтня 1999 року рішенням Феодосіївської міської ради № 451 йому була виділена земельна ділянка площею 0,0589 га., розташована по АДРЕСА_3 , на якій в подальшому ним був збудований житловий будинок, 23 березня 2007 року йому було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га розташовану по АДРЕСА_3 .

Тому позивач пославшись на норми ст. ст. 69,70,71 СК України просить визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на майно, що є їхньою спільною власністю, а саме кв. АДРЕСА_4 ; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_4 , припинити право власності на Ѕ частку вказаної квартири за відповідачем

Визнати за відповідачем право власності на кв. АДРЕСА_5 .

Визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га., розташовану по АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.1-7, 119-122,179-182).

05 січня , 25 січня та 25 лютого 2021 року на адресу суду надійшли відзиви в яких відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Так дійсно з 22 вересня 1979 року вони перебували в шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року було розірвано.

Стосовно придбання квартири АДРЕСА_5 , зазначила, що в період з 1998 року по 2003 рік їх донька ОСОБА_5 навчалась в Академії митної служби України, та з 2004 року постійно проживає в м. Дніпро. 12 травня 2007 року вона придбала квартиру АДРЕСА_6 за договором купівлі продажу від 12 травня 2007 року.30 квітня 2008 року донька уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син ОСОБА_8 . У зв`язку з народженням дитини подружжя ОСОБА_7 вирішили придбати більшу квартири та в грудні 2010 року вони знайшли собі квартиру АДРЕСА_5 , яка належала ОСОБА_9 , однак оскільки обрана ними квартира була переобладнана попереднім власником то для укладення договору купівлі-продажу було необхідно узаконити всі переобладнання, а тому з цією метою 25 грудня 2010 року ОСОБА_9 видав ОСОБА_10 доручення, якою уповноважив представляти його інтереси в КП ДМБТІ, Голов АПТУ, ГАСКу, органах місцевого самоврядування, органах житлового господарства та інших , відносно перепланування та узаконення квартири АДРЕСА_5 , а також оформлення та отримання на його ім`я всіх правовстановлюючих документів на вказану квартиру. Отже в період з грудня 2010 року по травень 2011 рік її донька отримала всі документи на квартиру АДРЕСА_7 . Оскільки чоловік доньки займався підприємницькою діяльністю було вирішено оформити договір купівлі-продажу на ОСОБА_2 , що й було зроблено 12 травня 2011 року. Кошти які донька витратила на придбання квартири АДРЕСА_7 були отриманні нею від продажу 22 січня 2011 року її квартиру АДРЕСА_6 . Одночасно з підписанням договору купівлі продажу квартири вона видала доручення на ім`я ОСОБА_10 на право реєстрації на її ім`я права власності на квартиру АДРЕСА_7 . Сім`я доньки і по цей час проживає в зазначеній квартирі оплачує комунальні послуги, а тому доводи позивача стосовно того що вказана квартира є спільною сумісною власністю є необґрунтованими та безпідставними.

Натомість кв. АДРЕСА_8 дійсно була придбана ними в період шлюбу 30 жовтня 2013 року та укладено договір купівлі - продажу по Ѕ частці за позивачем та за нею. Однак позовні вимоги стосовно припинення її права власності на Ѕ частку є безпідставними, оскільки припинення права особи на частку в спільному майні визначено ст. 365 ЦК України, однак позовна заява в цій частині не містять правового обґрунтування. Окрім того зазначила, що вона жодним чином не перешкоджає позивачу у користуванні спірною квартирою, її частка у спільній частковій власності є значною, та квартира АДРЕСА_8 є єдиним її житлом, отже підстав для позбавлення її частки у спільній частковій власністю відсутні.

Щодо визнання право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га., розташовану по АДРЕСА_3 за позивачем зазначила, що 05 січня 1999 року ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_3 за спільні сумісні кошти, право власності на який зареєстровано за позивачем. 23 березня 2007 року на ім`я позивача Феодосіївської міською радою був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га. по АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку». Придбаний будинок було знесено та збудовано новий на який 11 жовтня 2011 року видано свідоцтво про право власності на ім`я позивача. Оскільки позивач в позовних вимогах просить визнати за ним право власності на земельну ділянку без поділу житлового будинку, що суперечить нормам діючого законодавства, а тому в цій частині позовних вимог також просила відмовити (а.с.т. 1 а.с. 78-83, 165-168, 219-220).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 09 жовтня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с.69).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с.70).

До суду 30 жовтня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (т. 1 а.с.71).

Ухвалою судді від 30 жовтня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (т. 1 а.с. 72-73).

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги наполягала на їх задоволенні.

Відповідач та представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважали їх необґрунтованими та безпідставними.

Фактичні обставини встановленні судом

22 вересня 1979 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Приморською селищною радою міста Феодосія, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 22 вересня 1979 року зроблено запис № 94 (т.1 а.с.11).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 94), яка 30 квітня 2008 року одружилася та змінила прізвище на ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 95).

29 вересня 2020 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (т. 1 а.с.66-67).

22 жовтня 1999 року рішенням Феодосіївської міської ради № 451 ОСОБА_4 було виділена земельна ділянка площею 0,0589 га. розташована по АДРЕСА_3 , на якій в подальшому ними був збудований житловий будинок, 23 березня 2007 року ОСОБА_4 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га розташовану по АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 123-124).

13 травня 2011 року було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_9 договір купівлі продажу оформлено на ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 16-17). Вартість квартири становить 2 117 900 грн. згідно звіту про оцінку майна від 15 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 19-41).

30 жовтня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_10 . Договір купівлі продажу оформлено на ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як спільна часткова власність по Ѕ частці кожному (т. 1 а.с. 14-15). Вартість квартири становить 2 046 400 грн. згідно звіту про оцінку майна від 15 вересня 2020 року (т.1 а.с. 42-65)

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,0589 га., розташовану по АДРЕСА_3 суд зазначає наступне.

02 січня 1999 року за договором купівлі- продажу подружжя придбали житловий будинок АДРЕСА_3 , та зареєстрували його за ОСОБА_4 .

Рішенням Феодосіївської міської ради від 22 жовтня 1999 року № 451 ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка, на якій в подальшому було збудовано житловий будинок.

23 березня 2007 року на ім`я ОСОБА_4 . Феодосіївською міською радою був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га. по АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку» (т. 1 а.с. 123-124).

Придбаний під час шлюбу будинок було знесено та замість нього збудовано новий право власності на який зареєстровано 11 жовтня 2011 року за ОСОБА_4 .

Позивач вважає дану земельну ділянку в силу ст. 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності та просить визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку не згадуючи про домоволодіння яке було збудоване на спірній земельній ділянці та про поділ якого він звертався до Феодосійського міського суду Республіки Крим.

За змістом статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно частин першої та третьої статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки відповідачу у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно частин першої та четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-2225цс16 від 12 жовтня 2016 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

На підставі наведених норм закону у кожного із подружжя, що має частку у спільно набутому (створеному) будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Правовою підставою реєстрації права власності на таку частку земельної ділянки за другим з подружжя є рішення суду про визнання за ним права власності на землю у порядку статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Враховуючи, що позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку під будинком, не порушуючи питання щодо визнання права власності на будинок розташований на даній земельній ділянці , суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю кв. АДРЕСА_5 та визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , суд виходить з наступного.

ОСОБА_10 є донькою позивача та відповідача, яка з метою покращення своїх житлових умов в 2010 році мала намір придбати квартиру АДРЕСА_5 , однак оскільки правовстановлюючі документи на квартиру не були оформленні належним чином, у зв`язку з переобладнанням квартири колишнім власником, 25 грудня 2010 року ОСОБА_9 видав на ім`я ОСОБА_10 доручення, якою уповноважив представляти його інтереси в КП ДМБТІ, Голов АПТУ, ГАСКу, органах місцевого самоврядування, органах житлового господарства та інших, відносно перепланування та узаконення квартири АДРЕСА_5 , а також оформлення та отримання на його ім`я всіх правовстановлюючих документів на вказану квартиру (а.с. 99).

Так в період з грудня 2010 року по травень 2011 рік ОСОБА_10 отримала всі документи на квартиру АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 100-106). В той же час, а саме 22 січня 2011 року продала належну їй квартиру АДРЕСА_6 за 293 000 грн. (т. 1а.с.96-98).

30 травня 2011 року відповідно до договору купівлі продажу ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 107).

Посилання позивача на те, що ОСОБА_10 після продажу своєї квартири на ОСОБА_12 витратила отриманні кошти на придбання іншого нерухомого майна суд не бере до уваги, оскільки квартира АДРЕСА_7 була придбана в травні 2011 року, а майно на яке посилається позивач в період 2012 по 2020 рік (т. 1 а.с.183-190).

На підтвердження належності спірної квартири саме доньці суду також надано квитанції про сплату комунальних послуг ОСОБА_10 за квартиру АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 223-237).

Окрім того суду також надано заяву ОСОБА_9 нотаріально посвідчену 18 травня 2021 року в якій останній зазначив, що йому належала квартира АДРЕСА_5 яку він продав подружжю ОСОБА_7 , яких він уповноважував за довіреністю від 25 грудня 2010 року представляти його інтереси в КП ДМБТІ, Голов АПТУ, ГАСКу, органах місцевого самоврядування, органах житлового господарства та інших, відносно узаконення перепланування квартири АДРЕСА_7 на його ім`я правовстановлюючих документів. (т. 2 а.с. 3).

Одночасно з підписанням договору купівлі продажу квартири ОСОБА_2 видала доручення на ім`я ОСОБА_10 на право реєстрації на її ім`я права власності на квартиру АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 101-102).

Згідно довідки № 8307 виданої 10 вересня 2020 року квартирі АДРЕСА_7 зареєстровані ОСОБА_10 донька, ОСОБА_13 онук, ОСОБА_2 - уповноважений власник (т. 1 а.с. 111).

В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем ні при подачі позовної заяви ні в судовому засіданні не доведено факт придбання квартири 89 подружжям ОСОБА_14 та що спірна квартира є їхньою спільною сумісною власністю, натомість відповідач надала належні та допустимі докази придбання спірної квартири саме їхньою донькою ОСОБА_10 .

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю кв. АДРЕСА_5 , а тому в їх задоволення слід відмовити.

Що стосується позовних вимог про визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_8 та припинення права власності на Ѕ частку вказаної квартири за відповідачем, та визнати за відповідачем право власності на житлову квартиру АДРЕСА_7 , суд виходить з наступного.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз зазначеної норми дає підстави, дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81 цс 11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (Постанова Верховного суду від 18 липня 2019 року по справі № 210/2236/15-ц, провадження № 61-33924св18.

Однак жодного правового обґрунтування позовна заява в цій частині не містить.

Заявляючи позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності, позивачем не зазначено правової норми на підставі якої він звертається з даною позовною вимогою.

Окрім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами про неподільність спільного майна та неможливості спільного володіння і користування цим майном з відповідачем.

Отже, з огляду на зазначене, підстав для припинення права спільної часткової власності на вимогу іншого співвласника у цій справі відсутні, а звідси позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності, оскільки визнання права власності можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд мас виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А. N 303-А, п. 29).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-78, 81, 141, 263-265, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 14 вересня 2021 року

Суддя С.О. Демидова