Справа № 372/825/21
Провадження № 2-910/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

06 вересня 2021 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Литвинюк Ю.М.,

за участю представниці позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Обухівської міської ради Київської області про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача 11.03.2021 року звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 27.10.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір кредиту №384/130/06-М, відповідно до якого, банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40000,00 доларів США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №384/130/06-М, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 як «іпотекодавиці» передали в іпотеку: трикімнатну квартиру, загальною площею 65,5 кв. м., житловою площею 39,5 кв. м.,яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки відповідачі не виконували належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, позивач звернув стягнення на квартиру іпотекодавця, та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п.4.5.3 Договору іпотеки від 27.10.2006 року, яке передбачає передачу іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Таким чином, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2021 року № 245493066, було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-банк» на вищезазначену квартиру. Втративши право власності на квартиру, відповідач втратив відповідно до ст. 317 ЦК України право користування нею. Згідно довідки про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, в вищезазначеній квартирі, власником якої є АТ «Альфа-банк», зареєстровані: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Малолітня ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення, намагався вирішити питання в позасудовому порядку. Проте, незважаючи на відсутність правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватись ним та відмовляється добровільно виселитись. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись нерухомим майном. , внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа-банку». Тому позивач змушений звернутись до суду з даним позовом та визнати відповідачів ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою загальною площею 65,5 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

20.04.2021 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

12.07.2021 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Представник позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направили.

Представник третьої ососби в судове засідання не з`явився, подав до суду письмові пояснення в яких зазначила про те що служба у справах дітей та сім`ї ВК Обухівської міської ради заперечує щодо зняття з реєстраційного обліку малолітньої ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Так як їм не було відомо про момент укладення кредитного договору ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , які повністю усвідомлювали значення своїх дій, щодо надання в іпотеку квартири, яка є матеріальною основою існування повноцінної сім`ї, звернень до органу опіки та піклування ВК Обухівськї міської ради за дозволом про вчинення таких дій не надходило, а тому, так як їм не були дані обставини відомі, вони не несуть відповідальності за їх вчинення. Також просив проводити розгляд справи за відсутності представника служби, при винесенні рішення поклався на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Відповідачі в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи у його відсутності, представник позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Вислухавши представника позивача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір кредиту №384/130/06-М, відповідно до якого, банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40000,00 доларів США.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №384/130/06-М, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 як «іпотекодавиці» передали в іпотеку: трикімнатну квартиру, загальною площею 65,5 кв. м., житловою площею 39,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки відповідачі не виконували належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, позивач звернув стягнення на квартиру іпотекодавця, та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п.4.5.3 Договору іпотеки від 27.10.2006 року, яке передбачає передачу іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Таким чином, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2021 року № 245493066, було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-банк» на вищезазначену квартиру. Втративши право власності на квартиру, відповідач втратив відповідно до ст. 317 ЦК України право користування нею.

Згідно довідки про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, в вищезазначеній квартирі, власником якої є АТ «Альфа-банк», зареєстровані: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Малолітня ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки.

Службою у справах дітей та сім`ї ВК Обухівської міської ради було до суду надіслано листа в якому вони заперечили щодо зняття з реєстраційного обліку малолітньої ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Так як їм не було відомо про момент укладення кредитного договору ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , які повністю усвідомлювали значення своїх дій, щодо надання в іпотеку квартири, яка є матеріальною основою існування повноцінної сім`ї, звернень до органу опіки та піклування ВК Обухівської міської ради за дозволом про вчинення таких дій не надходило.

При наданні правової оцінки суті спірних правовідносин суд враховує наступне.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність

(пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня

2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові КЦС ВС від 31.03.2021 року у справі № 753/72/17.

Суд враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження. Отже, спірна квартири до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Крім того, Законом України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тобто і на виселення із такого майна.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону

№ 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Підсумовуючи наведене, у цій справі суд дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки спірна квартира придбана за особисті кошти позичальника, а не за кредитні, відповідно відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення та надання їм іншого постійного житла.

Відповідно до чинного законодавства, а саме: ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України п. 1 «Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах». «Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, а саме: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню, та державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу, або обміну житлового будинку, квартири, видавати письмові зобов`язання від імені дитини, відмовлятися від майнових прав дитини.

У цій справі позивачем не доведено наявність у відповідачів іншого місця проживання, за змістом позовних вимог позивач наполягає на позбавленні їх разом із неповнолітньою дитиною такими, що втратили право користування житловим приміщенням без надання іншого житлового приміщення, тому позбавлення відповідачів єдиного житла в межах цієї судової справи порушує права відповідачів та дитини, а втручання держави у їх права не буде достатньо виправданим і обґрунтованим у випадку задоволення позову.

Суд вважає необґрунтованими посилання позову на норми права певні статті ЖК України, оскільки вони не є застосовними у спірних правовідносинах з огляду на те, що спірне житлове приміщення не відноситься до державного житлового фонду а є власністю позивача.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що під час судового розгляду не було доведено наявність підстав для зняття відповідачів з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , так як за даною адресою зареєстрована особа, яка не досягла повноліття, тобто зняття з реєстрації даної особи, порушують її права.

Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду факт порушення прав власника недоведений належними і допустимими доказами, позивач всупереч вимогам ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України не довів правомірності своїх вимог.

Розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, а правова позиція позову є непереконлива і недостатньо обгрунтована.

За таких обставин, суд вважає позов необґрунтованим, тому в його задоволенні слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 321, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 71, 72, 109, 116, 157 Житлового кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Обухівської міської ради Київської області про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом Київської області у випадку подання відповідачем відповідної письмової заяви протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя М.В.Кравченко