МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ_____
Справа №521/4857/21
Пр. №2/521/3041/21
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
22 вересня 2021 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Ткач А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
встановив:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 ,посилаючись на те, що йому на праві часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 2001 року, договору дарування від 06 серпня 2008 року та договору дарування від 01 березня 2004 року належить 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Інша ј частина вказаної квартири належить на праві власності ОСОБА_3 .
Позивач зазначав, що у вказаній квартирі, крім нього та його дружини ОСОБА_3 зареєстрований але не проживає з 2012 року по теперішній час їх син ОСОБА_2 , відповідач у справі.
Вказував, що з відповідачем у справі вони протягом восьми років не спілкуються і його місце знаходження їм не відомо, оскільки останній забрав свої речі та з`їхав з квартири. З 2012 року відповідач квартирою не цікавиться, комунальні платежі за квартиру не сплачує, кореспонденцію не отримує.
Стверджував, що реєстрація відповідача в квартирі АДРЕСА_1 перешкоджає йому розпоряджатися квартирою на власний розсуд, а також змушує його нести комунальній платежі за відповідача.
Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 30-31).
Ухвалою суду від 31 травня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено ОСОБА_3 (а.с.37-38).
Ухвалою суду від 30 червня 2021 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 51-52).
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про підтримання позовних вимог, просив суд їх задовольнити та розгляд справи провести в порядку заочного провадження за його відсутністю (а.с. 49).
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с.34,43,55,58).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала заяву про підтримання позовних вимог, просила суд їх задовольнити, та розгляд справи провести за її відсутності (а.с. 45).
Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 2001 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках, тобто по ј частини, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 березня 2001 року (а.с.11).
28 травня 2001 року права власності вищевказаних осіб на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН».
01березня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, за умовами якого останній подарував позивачу ј частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.47).
Право власності ОСОБА_1 на ј частину квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується штампом МБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 47 звор.)
Встановлено, 06 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за умовами якого останній подарував позивачу ј частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.20).
Право власності ОСОБА_1 на ј частину квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.48).
Отже на даний час єдиними власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , але з 2012 року в ній не проживає, що підтверджується актом про не проживання від 31 березня 2021 року (а.с.15).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач є членом сім`ї позивача, а також колишнім співвласником квартири.
Суд вважає, що оскільки єдиними власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , то позивач правомірно звернувся до суду за захистом свого права.
Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Частиною 4 статті 156 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України.
Відповідно до статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
З правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14 вбачається, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Аналогічна позиція викладена і у Постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року по справі №766/1955/16-ц.
Отже, суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки в ній не проживає з 2012 року.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.
Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.
Відповідачем по справі до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на власний розсуд.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1).
Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 322, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 284, 288, 354 ЦПК України, суд
вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право на користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду складено 22 вересня 2021 року.
Суддя: О.М. Сегеда