ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

іменем України

15 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 643/715/21

провадження № 22-ц/818/4035/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2021 року в складі судді Семенової Я.Ю.,

у с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька.

Позовна заява, з урахування уточнень, мотивована тим, що він є батьком ОСОБА_2 , на даний час він є непрацездатним, особою з інвалідністю другої групи. Його дохід становить 3370 грн, щомісячно та складається з пенсії в розмірі 2100,00 грн, аліментів та додаткових витрат на утримання та ліків, які стягуються за рішенням судів в розмірі 700 грн - з ОСОБА_3 ; в розмірі по 570 грн з - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Зазначає, що він страждає на ряд хронічних захворювань, а саме: ішемічна хвороба серця, стенокардія, атеросклеротичний кардіосклероз вінцевих артерій серця, гіпертонічна хвороба, бронхіальна астма, доброякісна гіперплазія передміхурової залози, синдром діабетичної стопи, атеросклероз нижніх кінцівок, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок, катаракта обох очей, діабетична ангіопатія сітківки, псоріаз.

Вказав, що ОСОБА_2 є працездатним, матеріально забезпеченим, утриманців не має, аліментів нікому не сплачує, догляд за ним не здійснює, по господарству не допомагає.

Згідно з листом Головного управління статистики у Харківській області № 11-30/80-20 від 26 листопада 2020 року середньомісячна заробітна плата по м. Харкову за ІІ квартал 2020 року становить 9344 грн, 25 відсотків від цієї суми становить 2336 грн, чим і обумовлена визначена сума аліментів.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти на його утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 2300 гривень щомісячно, починаючи з 01 лютого 2021 року.

08 лютого 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що його брат та старший син позивача - ОСОБА_3 сплачує щомісячно на користь позивача приблизно 3470 грн за рішеннями судів. Вказав, що він хворіє на дисцикуляторну енцефалопатію, у зв`язку з чим не має можливості працювати та перебуває на утриманні старшого брата, живе разом з матір`ю, яка є пенсіонером та здійснює догляд за ним. Крім того, позивачу на праві власності належить двокімнатна квартира, на його утриманні ніякі особи не перебувають.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2021 року в задоволенні позову відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач хоча і є непрацездатною особою, отримує щомісячний дохід розмірі 3370 грн, що перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому не потребує необхідності отримувати сторонню матеріальну допомогу. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 матеріально забезпечений, працевлаштований та отримує дохід, матеріали справи не містять.

05 травня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що повнолітні діти повинні утримувати своїх батьків незалежно від того, чи мають вони достатні кошти, оскільки аліментний обов`язок з утримання батьків може бути покладений як на повнолітніх працездатних так і на повнолітніх непрацездатних дітей. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Крім того, доказів того, що відповідач не працевлаштований, знаходиться на утриманні ОСОБА_3 та проживає з матір`ю, яка його доглядає, матеріали справи не містять.

09 червня 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи на підставі пункту 1 частини четвертої статті 274 та частини п`ятої статті 279 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2

ОСОБА_1 з 01 липня 2017 року є особою з інвалідністю другої групу за загальним захворюванням безстроково. Висновок про умови та характер праці - протипоказані нервово-емоційні навантаження, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 68737, виданою 13 липня 2017 року Комунальним закладом охорони здоров`я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Київської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до Консультативного висновку № 1338 від 04 березня 2009 року, ОСОБА_2 хворіє на дисциркуляторну енцефалопаті.

З 06 вересня 2011 року ОСОБА_1 звільнений з Приватного підприємства Фірми «Енергозахист» на підставі статті 38 КЗпПУ.

Відповідно до довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № 4К8G02GFНВ8Е4МКF від 06 січня 2021 року ОСОБА_1 отримує пенсію в розмірі 2100,00 грн щомісячно.

Згідно з постановою про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 04 грудня 2020 року старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Дмухіної Я.М., на її виконанні перебуває виконавчий лист № 2-246609/02, виданий 09 липня 2009 року з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання останнього у розмірі 400,00 грн щомісяця, починаючи з 23 квітня 2020 року з проведенням індексації відповідно до Закону.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року по справі № 643/14638/15-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто додаткові витрати на утримання ОСОБА_1 в розмірі 300,00 грн щомісячно, починаючи з 01 вересня 2015 року і до покращення стану здоров`я ОСОБА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року по справі № 640/17638/18 стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на лікування в розмірі 285,00 грн щомісячно, починаючи з 24 вересня 2018 року, з кожного.

Відповідно до медичної документації ОСОБА_1 страждає захворювання: ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія напруги ІІІ функціональний клас, постінфарктний (2006) кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст. 2 ступеню дуже високого ризику, цукровий діабет ІІ типу, бронхіальна астма ІІІ ступеню, емфізема легень, пневмосклероз, псоріаз, доброякісна гіперплазія передміхурової залози та інше.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування на придбання в період з 01 січня 2014 року по 21 лютого 2017 року ліків, медичних виробів та медичних послуг суму у розмірі 19489,76 грн із розстроченням виплати грошових коштів на шість місяців по 3248,29 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року; в рахунок відшкодування на придбання в період з 01 січня 2014 року по 21 лютого 2017 року ліків, медичних виробів та медичних послуг суму в розмірі 19489,76 грн, розстрочивши виплату грошових коштів на двадцять чотири місці по 812,07 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2018 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 суму в розмірі по 1083,58 грн з кожного, сплачені ОСОБА_1 в період з 09 лютого 2017 року по 27 квітня 2017 року на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 01 серпня 2018 року, в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат, що викликані тяжкою хворобою та інвалідністю, починаючи з 15 червня 2017 року - відмовлено.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2019 року з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 стягнуто солідарно на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на придбання ліків, медичних виробів та медичні послуги за період з 21 травня 2018 року по 11 жовтня 2018 року в розмірі 3815,92 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати, викликані тяжкою хворобою за період з 21 червня 2017 року по 12 травня 2018 в сумі 2635,25 грн, а також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати, викликані тяжкою хворобою за період з 21 червня 2017 року по 12 травня 2018 року в сумі 2635,25 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення солідарно додаткових витрат в сумі 1342 грн. щомісячно, починаючи з 26 вересня 2018 року та про стягнення з ОСОБА_3 з 28 вересня 2018 року додаткових витрат в розмірі 277 грн щомісячно - відмовлено в повному обсязі.

Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу, які втратила працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.

Щомісячний дохід ОСОБА_1 становить 3370,00 грн та складається з: 2100,00 грн - пенсія по інвалідності; 400,00 грн - аліменти, що стягуються щомісячно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в судовому порядку; 300,00 грн - додаткові витрати, що стягуються щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в судовому порядку; 285,00 грн - додаткові витрати на лікування, що стягуються щомісячно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в судовому порядку; 285,00 грн. - додаткові витрати на лікування, що стягуються щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в судовому порядку.

Відповідно до статті 205 СК України, вирішуючи вказаний спір, суд має враховувати матеріальний стан сторін, тому суд першої інстанції правильно застосував норму матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки, ОСОБА_1 не довів потребу в матеріальній допомозі, тому позов не підлягає задоволенню.

З урахуванням вказаного, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що повнолітні діти повинні утримувати своїх батьків незалежно від того, чи мають вони достатні кошти та отримання батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що йому не вистачає суми в розмірі 3370,00 на місяць, у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 15 вересня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина