ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/2603/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін

позивач не з`явився;

відповідач не з`явився;

третя особа не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна

ВСТАНОВИВ:

До Дарницького районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження №8038539, у якому 28 березня 2018 року державним виконавцем Білан Ю.С. винесено постанову про арешт майна боржника. Відповідно до довідки-розрахунку від 05 березня 2020 року за виконавчим провадженням на підставі виконавчого листа від 18 березня 2005 року № 2-2488 заборгованість по аліментам станом на 01.03.2020 року відсутня, а тому і відсутня необхідність в арешті майна. Наявність арешту (обтяження), накладеного на майно, порушує його право приватної власності, внаслідок чого він позбавлений права у повному обсязі користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, оскільки підстав для продовження обтяження на майно немає у зв`язку з відсутністю заборгованості та сплатою аліментів.

Посилаючись на викладене, позивач просив зняти арешт та заборону відчуження з усього рухомого майна, накладений постановою державного виконавця від 28 березня 2018 року у ВП №8038539 на підставі виконавчого листа від 18 березня 2005 року № 2-2488.

Ухвалою Дарницького районного суду від 07.12.2020 року дану справу прийнято до провадження та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в судове засідання.

В судове засідання, позивач не з`явився, однак його представником подано клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника.

Відповідач також в судове засідання свого представника не направив, при цьому останнім подано заяву про розгляд справи у його відсутність.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, направила на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про закриття провадження у даній цивільній справі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження ВП № 80338539 із примусового виконання виконавчого листа від 16 березня 2005 року № 2-2488/2005, виданого Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходу громадян, починаючи з 24 лютого 2005 року та до її повноліття.

Постановою державного виконавця від 29 березня 2005 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного вище виконавчого листа, а постановою від 28 березня 2018 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, а отже, у відповідності до наведених правових норм, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18).

При цьому, посилання позивача в позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За вказаних обставин, суд закриває провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга на ухвали суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.