Справа № 344/2432/21
Провадження № 2/344/2114/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 р. м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд, Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді Польської М.В.,

секретаря Федоришин М.З.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Івано-Франківську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач в лютому 2021р. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (прізвище « ОСОБА_5 » уточнено на « ОСОБА_6 » згідно паспортних та інших даних відповідача а.с.33) про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона та її матір ОСОБА_7 є власниками трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,7 кв.м. На вказаній житловій площі зареєстровано п`ять осіб вона, її матір ОСОБА_7 , сини ОСОБА_8 та ОСОБА_8 , та відповідач ОСОБА_3 . Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.09.2020 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. В жовтні 2019 року відповідач залишив сім`ю та виїхав за кордон і на даний час його місце перебування їй невідоме. Оскільки відповідач не проживає в квартирі, а в добровільному порядку виписатись з квартири не бажає, тому просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування ним.

20.05.2021р. відповідач дав письмові пояснення по суті спору, заперечуючи позовні вимоги.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, позов просив задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначили, що з жовтня 2019 року відповідач виїхав з квартири (одноквартирний житловий будинок), між сторонами стосунків уже з цього часу не підтримувались, будь-яких комунальних витрат за утримання даного житла відповідач не несе.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили. Вказали, що обставини вказані у позовній заяві є необґрунтованими та недійсними. Рішенням суду у вересні 2020 року було розірвано шлюб, в даному рішенні вказано, що у 2017 році відповідач покинув сім`ю, однак в даній позовній заяві що розглядається вказаний інший рік 2019, при цьому жодної заяви про визнання позову, що було вказано судом у тій цивільній справі, відповідач не подавав так як перебував за кордоном і навіть не знав щодо такої судової справи (подано заяву в порядку КПК про підробку документа), а рішення суду отримав від сина ОСОБА_9 тільки 05.03.2021 року коли приїхав в Україну. Шлюб між сторонами зареєстрований у 1992р., і з того часу подружжя проживало в квартирі (житловий будинок) дружини. Це житловий будинок був приватизований безоплатно як квартира, де і зареєструвався у 2006 році відповідач як член сім`ї. Власниками квартири є дійсно: матір та батько позивача (останній помер), сама позивач та їх син ОСОБА_9 . Син, як співвласник житла та член сім`ї сторін, до суду не звертався про втрату права користування, а тому відповідач зареєстрований в спірній квартирі як батько дітей також, тобто за згодою сина ОСОБА_9 . У 2016р. позивач виїхала у Польщу на роботу, а з 2017р. туди ж виїхав відповідач на роботу, необхідну саме в інтересах сім`ї (заробіток на лікування сина), але в інше місто, забравши на весь період роботи за кордоном і ще одного сина ОСОБА_10 до себе, який і на даний час там. Про ці обставини достеменно відомо позивачу. Відповідач іншого житла не має ні на праві власності, ні на праві користування.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно копії Свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1995р. одноквартирний будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 (як домовласнику - матері позивача), ОСОБА_11 (батьку позивача, який помер), ОСОБА_1 (позивачу), ОСОБА_8 (сину позивача та відповідача), в рівних долях (а.с.6).

Як пояснила позивач в судових засіданнях, після смерті батька успадковано його частку іншими 3-ма співвласниками. Отже, суд зазначає, що є три співвласника спірної квартири (будинку).

Відповідно до копії будинкової книги, за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані в т.ч. сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (останній з 28.07.2006ро а.с.25), а також їх сини ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-11).

Як зазначено в позові та підтверджено позивачем в судових засіданнях відповідач з жовтня 2019року в квартирі не проживає, оскільки він покинув сім`ю і виїхав за кордон. Сторона позивача доводила, що реєстрація в квартирі відповідача який там не проживає, а нерухоме майно належить їй на праві власності, обмежує право позивача повністю розпоряджатись своєю власністю, вільно володіти квартирою.

Заперечуючи ці обставини, відповідач та його представник вказали, що не знав щодо судової справи про розірвання шлюбу за позовом ОСОБА_1 , а рішення суду отримав від сина ОСОБА_9 тільки 05.03.2021 року коли приїхав в Україну. Шлюб між сторонами зареєстрований у 1992р., і з того часу подружжя проживало в квартирі (житловий будинок) дружини. Це житловий будинок був приватизований безоплатно як квартира, де і зареєструвався у 2006 році відповідач як член сім`ї. Власниками квартири є дійсно: матір та батько позивача (останній помер), сама позивач та їх син ОСОБА_9 , 1993 р.н.. Син, як співвласник житла та член сім`ї сторін, до суду не звертався про втрату права користування, а тому відповідач зареєстрований в спірній квартирі як батько дітей також, тобто за згодою сина ОСОБА_9 . Окрім того, син ОСОБА_12 , 1999р.н. також є користувачем (наймачем) даної квартири і проживання у ній є також за згодою його, тобто обох дітей.

Судом було допитано свідком саму позивача ОСОБА_1 та сина сторін - ОСОБА_8 .

Так, свідок ОСОБА_1 (позивач) суду пояснила, що відповідач протягом 1 року не живе у будинку матері, за комунальні послуги не платить, хоче визнати його таким що втратив право на користування житлом. Жодних домовленостей між колишнім подружжям не має щодо умов виїзду за кордон, вона виїхала приблизно у 2016 році на заробітки через хворобу сина і треба було віддати борг отриманий у банку на лікування дитини, відповідач виїхав десь через рік після неї.

Свідок ОСОБА_8 (син сторін) суду пояснив, що батько після виїзду за кордон (десь з 2016-17рр) щороку приїжджав на різдвяні свята, у спірному будинку зареєстровано 5 осіб. Підтвердив, що мав важке захворювання, спочатку кошти на лікування давали батьки скільки могли, а потім допомогу збирали всі на лікування (операції). На запитання щодо захисту прав як співвласника в судовому порядку на визнання батька таким що втратив право на користування, відповів що з позовом до суду як співвласник не звертався.

Ч.1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Сторони з 1992 року перебували у шлюбі і згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 16.09.2020р., яке набрало законної сили 19.10.2020р., шлюб між ними розірвано (а.с.12). Щодо визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу, ОСОБА_3 зазначив, що жодної заяви він не писав до суду.

Отже, відповідач вселився у 2006 році в дану квартиру (одноквартирний будинок) і проживав в ній, як член сім`ї (подружжя).

Сторони підтвердили, кожен зокрема у своїх поясненнях, що через хворобу сина (пройшла дитина близько 29 операцій) обоє виїхали за кордон на заробітки у 2016 році (різний період року). Водночас, відповідач зазначив, що будучи на роботі в Україні, збирали всі по його місцю роботи гроші для оперативного втручання і лікування дитини.

Згідно паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_13 (а.с.47), відповідач з 05.10.2016р. по 03.01.2017р., 13.01.2017р.по 20.03.2017р., з 20.04.2017р. по 05.07.2017р. перебував за кордоном, при цьому, що з 20.02.2017 року відповідач отримав карту побиту (право на проживання у Польщі, працює водієм за кордоном) і з цього часу, як він пояснив суду, він в`їзжав в Україну без відміток на різдвяні свята, в т.ч. вкінці і 2018р., і 2019 року. Останній (спірний) період він 03.01.2020р. виїхав з України і повернувся 05.03.2021р., і після повернення дізнався про рішення суду яким розірвано шлюб від сина ОСОБА_9 .

Окрім того як слідує з матеріалів справи (а.с.56-62), 06.07.2018р. відповідачу був виданий Дозвіл на працевлаштування на території Республіки Польща на підставі укладеного трудового договору від 02.10.2018р., в період з 30.08.2018р. до 29.08.2021р. (праця - водій).

Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, відсутність особи повинна бути в житлі понад один рік і без поважних причин, і таке має бути підтверджено доказами в судовому порядку.

Судом під час розгляду даної справи встановлено, що відповідач не проживав у спірній квартирі з 2016 року і його не проживання пов`язане із виїздом за кордон у зв`язку з необхідністю кращого заробітку для лікування дитини, це ж саме зробила і позивач. Жодного обговорення добровільного зняття з реєстрації, про що зазначено в позові, сторони не обговорювали, так як тільки у березні 2021 року відповідач приїхав в Україну і дізнався про спір що розглядається в судовому порядку, оскільки його не впустила позивач в будинок.

Суд відхиляє доводи сторони позивача про відсутність сплати на комунальні витрати відповідачем як підставу для задоволення позовних вимог, оскільки, як вірно зазначила сторона відповідача, підставою позовних вимог таке не було, вимоги в цій частині на стадії підготовчого провадження не подавались.

За змістом статті 81 ЦПК України, обов`язок доказування і подання доказів покладається на кожну сторону.

Відповідно оцінюючи всі докази в сукупності та кожен зокрема, суд дійшов висновку, що позивач як співвласник житла, не надала суду належні докази безпідставності не проживання відповідача в спірній квартирі, водночас, як і не довела те, що інші співвласники (мама позивача та син сторін) не надали дозвіл на проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 .

Неможливість наймача житла здійснювати право на користування ним з поважних причин, не є підставою для визнання його таким, що втратив право на користування житлом на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, а отже в задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

На підставі наведеного та керуючись - 259, 265, 268, 273, 280-281 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 21.09.2021р.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА