Провадження № 2/127/4999/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2021 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в грудні 2020 року звернулася до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів.

Позов мотивовано тим, що між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір № С-301-0 від 05.07.2019 року, згідно з яким, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 20 000,00 грн.

На день подачі позову ПАТ «Ідея Банк» нарахувало позивачу заборгованість за вищевказаним договором у розмірі 5 031,35 грн.

Позивач зазначає, що нею сумлінно виконувались обов`язки з погашення вищевказаного кредитного договору, однак вказаний договір суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів».

При підписанні договору їй не було повідомлено про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, податковий режим сплати відсотків, позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування.

Позивач вважає що до спірного договору включені несправедливі умови, наслідком застосування яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на його шкоду, а тому даний кредитний договір є таким, що порушує права позивача як споживача та підлягає визнанню нікчемним.

У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визнати кредитний договір № С-301-0 від 05.07.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» про надання їй коштів у сумі 20 000,00 грн. недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Позивач ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник АТ «Ідея Банк» надала суду відзив на позов, який мотивовано тим, що відповідно до ст. 13 ЗУ «Про захист прав споживачів» не передбачено такого правового наслідку, як визнання кредитного договору недійсним. Між позивачем та відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Позивачем жодним чином не доведено вчинення банком дій, що могли б кваліфікуватись як недобросовісна конкуренція, а також провадження ним діяльності, спрямованої на введення споживача в оману та застосування агресивної підприємницької практики.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 05.07.2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» укладено угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування картки № С-301-0, за умовами якого банк надав кредит в розмірі 20 000,00 грн., а позивач зобов`язався його повернути разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.

Згідно угоди вбачається, що вона за своєю формою та змістом в цілому відповідає вимогам, визначеним у ст. ст. 202, 203, 205, 207, 208 ЦК України.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; не дотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 3, 627 ЦК України договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст. 627 ЦК України, яка з посиланням на ст. 6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку.

За статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання, під яким, відповідно до статті 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», (в редакції на час укладення договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно із ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Частинами 9 та 10 вищевказаної статті Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що на вимогу споживача кредитодавець зобов`язаний безоплатно надати йому копію проекту договору про споживчий кредит у паперовому або електронному вигляді (за вибором споживача). Це положення не застосовується, якщо кредитодавець на момент вимоги має підстави не продовжувати або не бажає продовжувати процес укладення договору про споживчий кредит із споживачем. Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Надання таких пояснень, роз`яснень, інформації в належному та зрозумілому вигляді та ознайомлення з передбаченою цією частиною інформацією підтверджуються у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

У пункті 12 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом.

Отже, нормами Закону України «Про споживче кредитування» передбачено вимоги щодо надання споживачу повної інформації про умови кредитування та ін. з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору. Також, передбачене право споживача вимагати отримання відповідної інформації. Так, у пункті 12 статті 9 вказаного Закону передбачена відповідальність кредитодавця у випадку ненадання визначеної у статті 9 інформації. При цьому, законодавець не пов`язує ненадання такої інформації із недійсністю укладеного в подальшому кредитного договору.

Одночасно, ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивач отримав інформацію, яка надається споживачу до укладення угоди про відкриття кредитної лінії, в якому наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, строку кредитування; процентної ставки, відсотків річних; плати за обслуговування кредитної заборгованості; орієнтовної загальної вартості кредиту; реальної річної процентної ставки, відсотків річних та інша інформація передбачена Законом України «Про споживче кредитування».

Також, підписанням угоди про відкриття кредитної лінії, зокрема п.п. 3.2, 3.3., позичальник погоджується з тим, що ДКБО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими цього договору та зобов`язується виконувати їх умови, підтверджує, що ознайомлений з умовами угоди, ДКБО і тарифами, в тому числі із паперовими версіями розміщеними у відділенні банку або кредитного посередника, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Отже, позивач підтвердив, що отримав усю необхідну інформацію щодо умов кредитного договору та погодився з ними.

У позові ОСОБА_1 посилається на те, що при підписанні договору їй не було повідомлено про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, податковий режим сплати відсотків, позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Також позивач вважає, що до спірного договору включені несправедливі умови, наслідком застосування яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на його шкоду. Проте на підтвердження вказаних обставин позивач не надала ніяких доказів, як і не підтвердив обставин введення її в оману працівниками банку.

Позивач мав право вимагати отримання повної інформації про умови кредитування до укладення договору, а протягом 14 днів з дня укладення договору - відмовитись від такого договору, якщо він не погоджується з його умовами. Проте, як видно з матеріалів справи, позивач вказаних дій не здійснювала, що спростовує посилання про порушення його прав як споживача фінансової послуги при укладанні кредитного договору.

Також в матеріалах справи відсутні повідомлення, підтверджених належними доказами, про вчинення стосовно нього з боку працівників банку тих чи інших протиправних дій, як то примушування до підписання договорів, введення в оману, погрози, тощо.

Виходячи з наданих до матеріалів справи доказів, суд приходить до висновку про те, що позивач з метою отримання кредитних коштів звернувся до відповідача, та, погодившись із запропонованими умовами, - що виразилось саме у проставленні підпису на всіх вище перелічених документах, позивач уклав оспорюваний правочин із Банком.

Відомостей про звернення позивача до керівництва банку з приводу протиправних дій працівників відділення, в якому йому, начебто, не надали ретельних роз`яснень, матеріали цивільної справи також не містять.

З позовної заяви та наданих позивачем доказів не є зрозумілим, чому позивач, розуміючи, що на момент підписання договору йому не надано детальних роз`яснень щодо змісту прав та обов`язків за договором, інших суттєвих умов договору, все одно підписала не лише сам угоду, а й ще щонайменше п`ять документів, таким чином, фактично погоджуючись з усіма викладеними у них положеннями.

Отже, доводи позивача щодо недійсності умов оспорюваних правочинів є безпідставними та недоведеними, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 76-80, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач Публічнеакціонерне товариства «Ідея Банк», місцезнаходження: вул. Валова, 11, м. Львів, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 19390819.

Суддя