Справа № 442/5372/20 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/3406/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку в цьому майні, а саме: визнати за ним право власності на: 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 155,5 кв.м., житловою площею 94,8 кв.м., та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 ; 1/2 частину нежитлового приміщення літ. «Р-1», загальною площею 49,2 кв.м., по АДРЕСА_2 ; 1/2 частину нежитлового приміщення літ. «М-1», загальною площею 17 кв.м., по АДРЕСА_2 та 1/2 частину нежитлового приміщення-магазину по АДРЕСА_3 , познач. літ. «2», 2А, загальною площею 44,2 кв.м.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що вказане нерухоме майно зареєстроване на праві власності за відповідачкою, однак, було набуте ними у шлюбі, який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.09.2019 року, а тому є їхньою спільною сумісною власністю, як подружжя.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 загальна площа житлового будинку складає 155,5 кв.м., житлова 94,8 кв.м., який складається з п`яти житлових кімнат та однієї кухні.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення літ. «Р-1», загальною площею 49,2 кв.м., по АДРЕСА_2 , та право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення літ. «М-1», загальною площею 17 кв.м., по АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення-магазину по АДРЕСА_3 , познач. літ. «2», 2А, загальною площею 44.2 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2298 грн. 66 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просить його змінити, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку вказаного нерухомого майна.

Апелянт, взагалі, вважає, що нежитлові приміщення літ. «Р-1», загальною площею 49,2 кв.м., та літ. «М-1», загальною площею 17 кв.м., по АДРЕСА_2 не можуть бути об`єктом поділу, оскільки питання щодо їх поділу між сторонами вже вирішено в іншій справі №442/1941/14-ц, в якій ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2014 року затверджено мирову угоду, за умовами якої вона сплатила позивачу ОСОБА_2 20000 грн. і вказані приміщення визнані її власністю.

Що ж стосується житлового будинку, то при його поділі необхідно було врахувати інтереси трьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми.

Крім того, зазначає, що майно придбане за рахунок коштів, одержаних нею від підприємницької діяльності та від продажу її матір`ю двох квартир, а тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, погоджується, що оскільки позивач здійснив певний внесок своєю працею та коштами у придбання спірного майна, йому може належати лише 1/4 частка в цьому майні.

Також апелянт звертає увагу на порушення судом норм процесуального права у зв`язку з призначенням справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, незважаючи на заявлене нею клопотання про проведення розгляду справи в загальному порядку з повідомленням учасників справи, і вважає, що суд не дав належної правової оцінки доказам, які вона подала на підтвердження своїх заперечень.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений і клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у його відсутності.

Заслухавши пояснення відповідачки в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що 11.11.1999 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.09.2019 року.

Сторони мають трьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми.

Згідно з судовим наказом Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.08.2020 року, з позивача у користь відповідачки стягуються аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 03.08.2020 року і до досягнення дітьми повноліття.

Предметом спору є:

житловий будинок, загальною площею 155,5 кв.м., житловою площею 94,8 кв.м., по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 03.11.2012 року на підставі свідоцтва про право власності від 03.11.2012 року, виданого виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради, та земельна ділянка, розташована за цією ж адресою, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд;

нежитлове приміщення літ. «Р-1», загальною площею 49,2 кв.м. по АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 під час шлюбу, що визнається відповідачкою;

нежитлове приміщення літ. «М-1», загальною площею 17 кв.м., по АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 під час шлюбу, що визнається відповідачкою;

нежитлове приміщення магазину літ. «2», 2А, загальною площею 44,2 кв.м., по АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 07.02.2011 року виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради Львівської області.

Вказане приміщення було переведене в нежитлове внаслідок реконструкції квартири АДРЕСА_4 , придбаної відповідачкою ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Мойсеєнко В.П.

Отже, спірне нерухоме майно було набуте у власність відповідачки під час шлюбу, зареєстрованого з позивачем, не відноситься до об`єктів особистої приватної власності, а тому є їхньою з позивачем спільною сумісною власністю, як подружжя.

Відповідачкою не доведено належними доказами, що спірне майно є її особистою приватною власністю, оскільки нею не доведено, що грошові кошти, одержані від продажу 28.07.2008 року належної її матері ОСОБА_5 квартири, були використані саме для придбання (набуття у власність) спірного майна.

Також необхідно зазначити, що квартира АДРЕСА_5 , яку відповідачка ОСОБА_1 продала 23.08.2011 року за договором купівлі-продажу, була набута нею у власність за договором купівлі-продажу від 17.12.2007 року за рахунок кредитних коштів, відповідно до договору про іпотечний кредит №251/Т від 19.12.2007 року.

Також безпідставними є доводи апелянта про вирішення спору про поділ наведених вище нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 внаслідок затвердження судом мирової угоди, укладеної між сторонами за наслідками розгляду справи №442/1941/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, оскільки ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.03.2014 року про визнання мирової угоди скасована 08.09.2014 року і ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.12.2014 року позов у цивільній справі №442/1941/14-ц залишено без розгляду.

Посилання відповідачки на ту обставину, що з нею проживає двоє неповнолітніх дітей, а тому її частка у спірному майні має бути більшою, ніж позивача, не може враховуватись судом при вирішенні даної справи, оскільки відповідачкою не доведено, як того вимагає норма частини третьої статті 70 СК України, тієї обставини, що розмір аліментів, які вона одержує від позивача, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей та їх лікування.

Таким чином, у колегії суддів немає правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, задовольнивши вимоги позивача, та немає підстав для висновку про допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 вересня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.