_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/875/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2021 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Маломуж А.І.,

за участю секретаря судового засідання Месропянцевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

29.10.2020 року позивачка звернулась до суду до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення, визнання права власності

Свої вимоги обґрунтовує тим, що спірне майно належало ОСОБА_5 та відповідно до складеного нею заповіту після її смерті мало перейти у власність позивача. Після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач у передбачений законом строк прийняла спадщину за заповітом - звернулась до нотаріуса з відповідною заявою (заява від 13.09.2011 року), та відповідно прийняла у спадщину належне спадкодавиці майно, однак свідоцтво про право на спадщину на вказану квартиру їй видано не було оскільки на той час на вирішенні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_6 про визнання укладеним між ним та ОСОБА_5 договору довічного утримання, за яким ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 зазначену квартиру.

За наслідком розгляду вказаної справи Київський районний суд м. Одеси 05 травня 2014 року ухвалив рішення про задоволення вимог ОСОБА_6 .

Вказане рішення суду першої інстанції було оскаржено ОСОБА_1 , та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2014 року було скасовано.

Разом з тим у період до скасування рішення від 05 травня 2014 року ОСОБА_6 , не зважаючи на подану на вказане рішення апеляційну скаргу, було отримано копію такого рішення з відміткою про набрання ним законної сили.

На підставі такого рішення ОСОБА_6 було оформлено право власності на спірну квартиру та відчужено її на користь ОСОБА_7 за договором дарування, а у наступному, останнім, було відчужено вказану квартиру на користь відповідача у справі за договором купівлі продажу.

Таким чином, позивач вказувала на те, що попри відсутність належного оформлення її права власності на спірну квартиру (попри неотримання нею свідоцтва про право на спадщину за заповітом), вона, в силу закону є власником такого спадкового майна з дня відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внаслідок ухвалення Київським районним судом м. Одеси рішення від 05 травня 2014 року, що у наступному було скасовано, вказане майно вибуло з її володіння поза її волею.

30.09.2020 р. позивачкою направлено поштою на ім`я відповідача вимогу про виселення, у якій згідно зі ст.ст.319,321,387,388 ЦК України вона запропонувала їй не пізніше 3-х днів з моменту її отримання звільнити зазначену квартиру у добровільному порядку, не доводячи це питання до примусового виконання судового рішення, проте відповідачка та і не виселилась добровільно.

Згідно зі ст.ст. 1269,1297 ЦК України позивачка подала 13.09.2011 р. у встановлений ст.1270 ЦК України строк до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В. заяву про прийняття спадщини та видачу мені свідоцтва про право на спадщину на вищевказану квартиру, але свідоцтво про право на спадщину нотаріус так і не видала, тому позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.11.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2021 року справу було призначено до судового розгляду.

У судових засіданнях представник позивача та позивачка позовні вимоги підтримали, та зауважили про те, що факт добросовісності набуття відповідачем спірної квартири позивачем не оскаржується.

Представник відповідача ОСОБА_2 та відповідачка у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та наголошував на тому, що позивач ніколи не була власником спірного майна, що відповідач є добросовісним набувачем такого майна та набула його за відплатним договором (договір купівлі-продажу), а з такого будь-які правові підстави для задоволення позову відсутні, окрім того в неї немає іншого майна.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином. Відповідачка ОСОБА_3 надала до суду пояснення відповідно до яких просила у задоволенні позову відмовити, оскільки це є єдине її житло.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 за життя належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , посвідченого 30 вересня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Куценко В.Д. за реєстровим №. 7357.

ОСОБА_5 , 10 липня 2007 року, склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , що було посвідчено Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М., та зареєстровано в Спадковому реєстрі 10 липня 2007 року. Згідно вказаного заповіту, заповідач заповіла позивачу все своє майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла у віці 68 років. До майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Є.В. було заведено спадкову справу №30/2011.

Позивач вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 оскільки звернулась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом у передбачений законом строк (заява від 13 вересня 2011 року, що є в матеріалах справи), однак свідоцтва про право власності на спадкове майно не отримала,у зв`язку з тим, що на той час на вирішенні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №2-5039/11, та в рамках її розгляду судом було вжито заходів забезпечення позову шляхом тимчасової заборони на видачу відповідного свідоцтва до вирішення такої справи (роз`яснення були надані листом від 04.06.2015 року, №100/02-14).

Так, в рамках справи №2-5039/11 Київським районним судом м. Одеси розглядались вимоги за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання квартири особистою класністю, визнання договору укладеним та визнання права власності, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , про визнання договору нікчемним, а саме - ОСОБА_6 просив суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 особистою власністю ОСОБА_5 , визнати укладеним договір довічного утримання, що укладено між ним та ОСОБА_5 , а також визнати за ОСОБА_6 право власності на вказану квартиру, як таке, що набуто у зв`язку з укладенням зазначеного договору. Натомість за зустрічним позовом ОСОБА_1 просила суд визнати наведений договір довічного утримання нікчемним.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2014 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 та визнано квартиру АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано укладеним 11.02.2011 р. договір довічного утримання між ОСОБА_5 , як відчужувачем, та ОСОБА_6 , як набувачем, за яким ОСОБА_5 передала йому у власність вищевказану квартиру, взамін чого він зобов`язався забезпечувати ОСОБА_5 утриманням та доглядом довічно; визнано право власності ОСОБА_6 на зазначену квартиру; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності договору відмовлено.

У наступному, 13.11.2014 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на вказане рішення суду першої інстанції від 05 травня 2014 року, Апеляційний суд Одеської області ухвалив нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання вищевказаної квартири особистою приватною власністю, визнання договору довічного утримання укладеним, визнання права власності на нерухоме майно відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено та встановлено нікчемність договору довічного утримання від 11.02.2011 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 9-13).

Вище наведені фактичні обставини були досліджені Апеляційним судом Одеської області при розгляді цивільної справи №2-5059/11 (провадження №22-ц/785/6719/14) та встановлені вказаним рішенням від 13.11.2014 року, а отже, в силу ч.3 ст. 31 ЦПК України, додаткового доказування не потребують.

При цьому матеріали справи свідчать про те, що:

-02.06.2014 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2014 року №2-5059/11, яке на той час фактично не набрало законної сили (а у наступному було скасовано), але копія якого мала відмітку про набрання ним законної сили, ОСОБА_6 зареєстрував право власності на спірну квартиру за собою, що випливає з аналізу договору дарування від 11 червня 2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за р.№3406, де в п.1 договору вказано підстави, на яких дарувальнику, ОСОБА_6 , належить предмет договору дарування - квартира АДРЕСА_3 (а.с.92);

-11.06.2014 року ОСОБА_6 ,за наведеним договором дарування р.№3406 (а.с. 92) подарував спірну квартиру ОСОБА_7 .

-18.06.2014 р. ОСОБА_7 продав спірну квартиру відповідачу ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. за р.№908 (а.с.78).

Наведені договори р.№3406 та р.№908 за наданими суду відомостями ніким не оскаржені. Згідно інформаційних довідок від 02.10.2015 року (№44955402, а.с. 47), та від 04.06.2015 року (№38510202 а.с. 111), на час розгляду справи спірна квартира зареєстрована за відповідачем, ОСОБА_2 .

При цьому згідно наданих стороною позивача пояснень, на підтвердження яких свідчить лист Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В.№ 100/02-14 від 04.06.2015 року (а.с. 183), де було вказано, що станом на 04.06.2015 року право власності на спадкове майно квартиру АДРЕСА_3 , за спадкодавцем не зареєстровано, а зареєстровано за іншою особо, позивач дізналась лише після повторного звернення до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на таку квартиру.

Вказані обставини справи сторонами не заперечувались, та з огляду на те, що вони підтверджені належними доказами, суд доходить виноску про те, що відповідно до положень ч.1 ст. 61 ЦПК України вони додаткового доказування не потребують.

Право власності на спірну квартиру набуто відповідачем за договором купівлі-продажу, від ОСОБА_7 , який в свою чергу отримав у власність спірну квартиру за договором дарування від ОСОБА_6 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси 08.09.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_7 , про витребування майна із чужого незаконного володіння було задоволено. Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23.11.2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2016 року залишено без змін.

30.09.2020 р. позивачкою направлено поштою на ім`я відповідача вимогу про виселення, у якій згідно зі ст.ст.319,321,387,388 ЦК України вона запропонувала їй не пізніше 3-х днів з моменту її отримання звільнити зазначену квартиру у добровільному порядку, не доводячи це питання до примусового виконання судового рішення, проте відповідачка та і не виселилась добровільно.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_8 .

Частиною 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у випадках, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена від імені особи поза її волею, то вона мала право домагатися відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру».

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача».

Оскільки рішенням суду від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витребувано квартиру АДРЕСА_3 , було витребувано вказане майно, та позивачка до цього часу не може зареєструвати на нього право власності, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання за позивачкою право власності на спірну квартиру.

Крім того, оскільки позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виселення, є похідними від позовних вимог про витребування майна, то і зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому слід зазначити, що відповідно до п. 3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Таким чином, вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення є похідною вимогою про витребування майна, оскільки це є одним зі шляхів реалізації вимог про витребування майна. Саме таке формулювання позовної вимоги надає можливість виконати судове рішення в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» без будь-яких затягувань цього процесу і необхідності звернення до суду з заявами про роз`яснення порядку та способу виконання судового рішення

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то і судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення, визнання права власності задовольнити повністю.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , квартирою АДРЕСА_3 та виселити з неї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_3 та припинити це право за ОСОБА_2 .

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 6903 (шість тисяч дев`ятсот три) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеському апеляційному суду через Київський районний суд м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 13.09.2021 року.

Суддя Маломуж А. І.