Справа № 202/6444/17
Провадження № 2/202/135/2021
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2021 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі головуючої судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Василенко М.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_3 , третя особа - Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції, про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції, відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Департаменту патрульної поліції від 21.01.2016 року ОСОБА_3 було призначено на посаду поліцейського роти № 4 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 18.04.2017 року № 136 о/с ОСОБА_3 звільнено зі служби в Національній поліції з 24.04.2017 року.

Під час проходження служби 16.05.2016 року згідно з розстановою сил та засобів роти № 4 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Дніпрі екіпаж № 403 у складі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заступив на патрулювання на службовому автомобілі «Toyota Prius» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Цього ж дня, 16.05.2016 року, приблизно о 23 год. 03 хв. ОСОБА_3 , керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в м. Дніпрі на перехресті вул. Василя Сухомлинського та вул. Академіка Образцова, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, внаслідок чого здійснив наїзд на бетонну огорожу. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль отримав механічні пошкодження.

01.07.2016 року постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська по справі № 208/4031/16-п ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в ході держави в розмірі 340 грн.

26.10.2016 року службовий автомобіль «Toyota Prius» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 був перереєстрований та йому присвоєно державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Згідно з висновком експертного дослідження № 19/12.2-005 від 25.01.2017, виконаного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС, вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди складає 142384 грн. 53 коп.

Отже, посилаючись на положення статті 19 Закону України «Про Національну поліцію», статтю 1166, 1187, 1192 ЦК України, Департамент патрульної поліції Національної поліції України просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 142384,53 грн. та понесений судовий збір у розмірі 2135,77 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 1 грудня 2017 року позовні вимоги Департаменту патрульної поліції Національної поліції України були задоволені.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року за заявою відповідача заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 1 грудня 2017 року було скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

В травні 2019 року позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог.

Так, посилаючись на те, що згідно з рахунком-фактурою ТОВ «Фірма «Алмаз Мотор ЛТД» № АМ 18411 вартість робіт на придбання запчастин і матеріалів, необхідних для ремонту службового автомобіля «Toyota Prius» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (перереєстровано на 11 2567), складає 254872 грн. 51 коп., з урахуванням приписів статті 1192 ЦК України, Департамент патрульної поліції Національної поліції України просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 254872 грн. 51 коп.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2019 року провадження у цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_3 , третя особа Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції, про відшкодування матеріальної шкоди було закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що вказаний спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, завдав шкоди державі в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, шляхом пошкодження майна, що належить останньому, в період здійснення ним повноважень, пов`язаних із виконанням завдань і функцій державного органу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2019 року про закриття провадження у цій справі було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу суду про закриття провадження у цивільній справі, апеляційний суд виходив з того, що вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої відповідачем майну позивача в результаті дорожньо-транспортної пригоди за своїм змістом, а також суб`єктним складом є цивільними, стосуються приватноправових відносин і згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, а тому висновок суду першої інстанції про необхідність розгляду справи в порядку адміністративного судочинства є помилковим.

При цьому апеляційний суд відзначив, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 05.12.2018 року по справі № 818/1688/16, на якій ґрунтувався висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі, стосується інших фактичних обставин, аніж у цій справі, коли обов`язок з відшкодування заподіяної органу державної влади шкоди безпосередньо зумовлений займаною відповідачем посадою, яка прямо передбачає наявність обов`язку особи щодо збереження переданого їй майна.

Апеляційний суд вважав, що в даному конкретному випадку перед судом не постає питання щодо правомірності чи неправомірності дій відповідача, вина якого у ДТП вже встановлена судом, та під час вирішення спору підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю, що виключає можливість розгляду цього спору в порядку адміністративного судочинства.

У зв`язку з направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, справу було прийнято до свого провадження суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Марченко Н.Ю.

Під час розгляду справи новим складом суду представником відповідача знову було заявлено клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, посилаючись на те, що спір у цій справі не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, оскільки ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді, яка відноситься до публічної служби, завдав шкоди державі в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України шляхом пошкодження майна, що належить останньому, в період здійснення повноважень, пов`язаних із виконанням завдань і функцій державного органу.

В обґрунтування своїх доводів представник відповідача послалася на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 1 грудня 2020 року по справі № 760/619/20, від 5 грудня 2018 року по справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року по справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року по справі № 636/93/14-ц.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України було відмовлено.

Визначаючи юрисдикцію спору у цій справі, суд враховує, що відповідно до статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

За змістом положень частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Положеннями статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Тобто, суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Суд звертає увагу, що у даній справі роботодавець (Департамент патрульної поліції) звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення правил дорожнього руху, до відповідача, який на час пред`явлення позову та розгляду справи не проходить публічну службу у позивача.

Отже, правовідносини між сторонами у справі, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень і не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання - внаслідок заподіяння шкоди.

В цій справі не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, а також не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи як поліцейського.

Предметом розгляду у цій справі є лише стягнення матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою з вини відповідача.

Суд звертає увагу, що хоча на сьогодні й склалася судова практика щодо необхідності вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої поліцейськими під час виконання свої службових повноважень, зокрема внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, між тим правовідносини, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року по справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року по справі № 636/93/14-ц, на які, зокрема, посилалася представник відповідача, не є тотожними з правовідносинами, що розглядаються в дійсній справі, оскільки стосувалися завдання шкоди державі особою в період здійснення нею установлених повноважень, пов`язаних із виконанням завдань і функцій державного органу, шляхом втрати ввіреного такій особі майна (допущення недостачі матеріальних цінностей), і у таких справах предметом судового розгляду було не лише встановлення обсягу завданої шкоди (збитків), а й оцінка правомірності дій відповідача.

Між тим, як відзначив Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року по справі № 760/15085/18, співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.

Суд бере до уваги, що предметом спору у даній конкретній справі є відшкодування шкоди, завданої відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вина відповідача в якій була встановлена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення.

З огляду на зазначене, суд вважає, що з урахуванням суб`єктного складу сторін, предмета спору, обраного позивачем способу захисту порушених прав, характеру спірних правовідносин, зокрема того, що на час пред`явлення позову та розгляду справи відповідач не проходить публічну службу та не знаходиться у службовій залежності від позивача, є можливим вирішення цього спору за правилами цивільного судочинства, оскільки незважаючи на той факт, що майнову шкоду завдано позивачеві - суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем публічної служби, це не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Крім того, суд враховує, що в цій справі іншим складом суду вже приймалося рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а саме з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, і таке рішення суду першої інстанції було скасовано судом апеляційним судом та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відтак, у суду немає підстав для повторного закриття провадження у справі з тих самих підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Суд наголошує, що основоположними елементами права на справедливий суд є доступ до суду, юридична визначеність, належне здійснення правосуддя.

Отже, після скасування судом вищої інстанції рішення суду першої інстанції про закриття провадження у справі та направлення справи для продовження розгляду справи в порядку цивільного судочинства позивач вправі очікувати розгляду його справи по суті, а тому спір вирішується із ухваленням рішення по суті заявлених позивачем вимог.

Згідно з наявним у матеріалах справи відзивом на позов представник відповідача вважав, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю.

На думку представника відповідача, застосування до спірних правовідносин положень статті 1166 ЦК України є неможливим, оскільки службовий транспортний засіб було пошкоджено під час виконання ОСОБА_3 трудових (службових) обов`язків. Тому відповідальність має наставати саме за нормами трудового права.

Відзначає, що відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну

відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок

порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної

відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом

встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку,

передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству,

установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця

відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку

працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за

винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству,

установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім

працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть

матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого

середнього місячного заробітку.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної

відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну

відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству,

установі, організації, у випадках, коли:

-між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно

до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе

працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та

інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

-майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою

довіреністю або за іншими разовими документами;

-шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у

кримінальному порядку шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

-шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям

матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а

також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів,

виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

-відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні

трудових обов`язків;

-шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

-службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

-керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний унесвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Представник відповідача відзначив, що доказів несення ОСОБА_3 повної матеріальної відповідальності відповідно до вимог, передбачених ст. 134 КЗпП України, відповідачем не надано.

Відтак, вважав, що з огляду на відсутність підстав для покладення повної матеріальної відповідальності підлягають застосуванню норми статті 132 КЗпП України щодо стягнення з відповідача на користь позивача шкоди в розмірі середньомісячного заробітку, який складав 8223,35 грн.

Поряд із цим, звернув увагу, що згідно з ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або повноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Вважає, що оскільки службове розслідування обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16 травня 2016 року, завершилося 4 серпня 2016 року, позивач звернувся до суду 28 вересня 2017 року з пропуском установленого строку.

За цих підстав представник відповідача у відзиві на позов просив у задоволенні позову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити в повному обсязі, стягнувши з позивача на користь відповідача понесені судові витрати по підготовці справи до розгляду в розмірі 3000 грн.

При цьому представником відповідача була подана письмова заява про застосування до вимог Департаменту патрульної поліції Національної поліції України однорічного строку звернення до суду, передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

В свою чергу, представником позивача була подана відповідь на відзив представника відповідача, в якому зазначено, що на правовідносини, які виникли між сторонами, положення Кодексу законів про працю не поширюються, оскільки питання проходження служби в Національній поліції регулюються спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. При цьому згідно з ч. 1 ст. 59 вищезазначеного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Між тим, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу в лавах Національної поліції України. Проходження служби у Національній поліції України урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Виходячи з наведеного вбачається, що на поліцейських, які проходять службу у Національній поліції України, положення Кодексу законів про працю України та іншого загального законодавства в сфері трудових правовідносин не поширюються.

Крім того, відзначає, що відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, нормами КЗпП не передбачено. Таке відшкодування врегульовано нормами ЦК України, на яких ґрунтується позов.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, в разі застосування однорічного строку звернення до суду вважає, що такий строк не пропущений, оскільки днем виявлення позивачем прямої дійсної шкоди є день отримання висновку експертного дослідження, яким, крім іншого, визначено вартість матеріальною збитку, завданого Департаменту патрульної поліції, тобто 02.03.2017 року, про що свідчить супровідний лист Дніпропетровського НДЕКЦ від 27.02.2017 з відбитком штемпелю вхідної кореспонденції.

Також звертає увагу на те, що про завдання шкоди саме діями відповідача Департамент дізнався у вересні 2017 року, отримавши постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 01.07.2016 по справі № 208/4031/16-п, якою відповідача було визнано винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди. Відтак, строк звернення до суду дотриманій.

Щодо вимоги відповідача про стягнення на його користь судових витрат, звертає увагу, що відповідачем не було надано доказів надання йому правової допомоги адвокатом, оскільки згідно долучених відповідачем копій документів юридичні послуги надавалися відповідачу фізичною особою-підприємцем. Тож підстав для стягнення на користь відповідача таких витрат не вбачається.

У зв`язку з викладеним, просить позовну заяву Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України збільшені позовні вимоги підтримала.

При цьому представником позивача були надані письмові пояснення, в яких вона наполягала на тому, що проходження служби в Національній поліції регулюються законодавством «Про Національну поліцію», на правовідносини між сторонами не можуть бути поширені положення Кодексу законів про працю України.

Види відповідальності поліцейських наведені у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Такого виду відповідальності, як матеріальна, наведена правова норма на час завдання шкоди та виникнення спірних правовідносин не передбачала, а отже немає жодних правових підстав розглядати можливість притягнення відповідача саме до матеріальної відповідальності.

З набранням чинності 31.10.2019 року Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» до ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» були внесені відповідні зміни та доповнено види відповідальності поліцейських таким видом відповідальності як матеріальна.

Разом з тим, враховуючи, що закон не має зворотної дії в часі, наведені зміни не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами до набрання чинності відповідними положеннями чинного законодавства, а отже в даному випадку до відповідача не може бути застосований такий вид відповідальності як матеріальна відповідальність.

Натомість цього відповідно до законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, відповідач має нести саме цивільно-правову відповідальність.

Виникнення цивільно-правової відповідальності законодавець пов`язує з вчиненням особою протиправної дії або бездіяльності, що порушує норми актів цивільного (а не трудового чи будь-якого іншого) законодавства. Відтак, заподіяна відповідачем шкода повинна відшкодовуватись відповідно до положень Цивільного кодексу України, які є спеціальними нормами.

Крім того, з урахуванням норм ст. ст. 17, 56, 59 Закону України «Про Національну поліцію», ст. ст. 254, 255 КУпАП України, поліцейський є посадовою особою органу поліції, отримує грошове забезпечення, наказ про призначення на посаду поліцейського не є різновидом трудового договору, що повністю виключає можливість застосування до наявних правовідносин положень ст. 132 КЗпП України.

Крім того, зауважує, що ані Законом України «Про Національну поліцію», ані Посадовою інструкцією поліцейського патрульної поліції, якою визначено його посадові обов`язки, до службових (трудових) обов`язків поліцейського, зокрема відповідача, не входить керування транспортним засобом. У той час як ст. 130 КЗпП України та інші норми загального трудового законодавства встановлює наявність матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків.

Враховуючи, що в даному випадку шкода завдана відповідачем не внаслідок неналежного виконання службових обов`язків поліцейського (адміністративно-владних повноважень), а під час керування службовим транспортним засобом, до виниклих між сторонами відносин не можуть бути застосовані норми КЗпП України.

Також до даних правовідносин не можуть бути застосовані Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23.06.1995 №243/95-ВР , яке визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, оскільки зазначене Положення не розповсюджується на осіб рядового та начальницького складу органів Національної поліції України.

З огляду на вищевикладене представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача адвокат Дженчако Т.М. у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позов.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимог задоволенню не підлягають, з огляду на наступне:

Судом установлено, що згідно з наказом Департаменту патрульної поліції від 21.01.2016 року ОСОБА_3 був призначений на посаду поліцейського роти № 4 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 18.04.2017 року № 136 о/с ОСОБА_3 звільнено зі служби в Національній поліції з 24.04.2017 року.

16.05.2016 року під час здійснення згідно з розстановою сил та засобів роти № 4 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Дніпрі патрулювання у складі екіпажу № 403, ОСОБА_3 , керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті вул. Василя Сухомлинського та вул. Академіка Образцова в м. Дніпрі, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, внаслідок чого здійснив наїзд на бетонну огорожу.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 01.07.2016 року по справі № 208/4031/16-п ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в ході держави в розмірі 340 грн.

В силу частини 6 статті 82 ЦПК України зазначена постанова суду має преюдиційне значення для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з рахунком-фактурою ТОВ «Фірма «Алмаз Мотор ЛТД» № АМ 18411 вартість робіт на придбання запчастин і матеріалів, необхідних для ремонту службового автомобіля «Toyota Prius» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (перереєстровано на 11 2567), складає 254872 грн. 51 коп.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на свою користь матеріальної шкоди в розмірі 254872 грн. 51 коп., Департамент патрульної поліції Національної поліції України посилається на те, що така шкода підлягає відшкодуванню відповідачем відповідно до ст. ст. 1166, 1187, 1192 ЦК України, оскільки завдана неправомірними діями відповідача під час керування ним службовим транспортним засобом і є реальною вартістю робіт, необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля.

Крім того, позивач відзначив, що завдану відповідачем шкоду було виявлено 02.03.2017 року в день отримання висновку експертного дослідження щодо вартості матеріальною збитку.

В свою чергу, про завдання шкоди саме винними діями відповідача дізнався у вересні 2017 року, отримавши постанову суду від 01.07.2016 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд враховує, що згідно зі статтею 19 Закону України «Про Національну поліцію» вразі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

При вирішення справ вказаної категорії пріоритетними є норми спеціального законодавства, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд відзначає, що Закон України «Про Національну поліцію» не містить норм щодо матеріальної відповідальності поліцейських та відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної поліцейським, а тому на поліцейського як на працівника поширюються норми трудового законодавства.

Отже, при вирішенні даного спору слід керуватися Кодексом законів про працю України.

Суд вважає необґрунтованим доводи позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норм ст. ст. 1166, 1192 ЦК України, оскільки в даному випадку шкоду завдано працівником (поліцейським).

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач у складі екіпажу поліцейських виконував трудові (службові) обов`язки, під час чого було пошкоджено службовий транспортний засіб.

Відтак, відповідальність має наставати саме за нормами трудового права.

Підстав для застосування цивільного законодавства в даному випадку немає, так як службовий транспортний засіб використовувався відповідачем не самовільно в особистих цілях, а під час виконання службових обов`язків, що підтверджується розстановкою сил та засобів роти № 4 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Дніпрі 16.05.2016 року.

Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за неодержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні доведено факт завдання позивачу матеріальної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків при здійсненні патрулювання з використанням службового автомобіля, така шкода в силу статті 132 КЗпП України, якою визначено межі матеріальної відповідальності працівника, мала б бути відшкодована відповідачем у розмірі його середньомісячного заробітку, розрахованого відповідно до вищевказаного Порядку, який за твердженням сторони відповідача склав 8223 грн. 35 коп.

У той же час згідно з частиною 3 статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені ст. 228 та ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки.

Сторона відповідача під час розгляду справи наполягала на пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом свого права та подала заяву про застосування цього строку і відмову в позові з цих підстав.

Суд бере до уваги, що позивач Департамент патрульної поліції Національної поліції України про дорожньо-транспортну пригоду за участю службового автомобіля поліції під керуванням ОСОБА_3 дізнався у 2016 році.

Так, позивачем було проведено службове розслідування за фактом пошкодження службового автомобіля поліцейським УПП у місті Дніпрі, за результатами якого складено відповідний висновок від 01.07.2016 року, який був затверджений цього ж дня.

Згідно з цим висновком 16.05.2016 року ОСОБА_3 під час патрулювання на службовому автомобілі «Toyota Prius» номерний знак НОМЕР_1 , який був закріплений за екіпажем, в складі якого він знаходився, в порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху України не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, чим спричинив дорожньо-транспортну пригоду наїзд на бетонну огорожу, в результаті чого службовий автомобіль отримав механічні пошкодження.

Таким чином, провівши службове розслідування, 1 липня 216 року позивач виявив заподіяну відповідачем шкоду.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 1 липня 2016 року ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Між тим, із дійсним позовом позивач звернувся до суду лише 28 вересня 2017 року, тобто з пропуском установленого ст. 223 КЗпП України строку.

При цьому із клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду як пропущеного з поважних причин відповідно до ст. 234 КЗпП України позивач не звертався і про наявність таких причин в позові не зазначив.

Доводи позивача про те, що про завдання шкоди відповідачем та її розмір дізнався 02.03.2017 року після отримання висновку експертного дослідження щодо визначення розміру завданого матеріального збитку, а також отримавши у вересні 2017 року копію постанови про визнання відповідача винним у дорожньо-транспортній пригоді, суд не може прийняти до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач з приводу проведення автотоварознавчого дослідження звернувся до експертної установи 23.11.2016 року. 25.01.2017 року судовим експертом Дніпропетровського НДЕКЦ був складений висновок, відповідно до якого визначено вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням автомобіля «Toyota Prius» номерний знак НОМЕР_1 .

При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів, що позивач вживав заходи щодо одержання постанови суду від 01.07.2016 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності до вересня 2017 року.

Отже, підстав для обчислення строку, визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України, з моменту отримання позивачем експертного висновку чи постанови у справ про адміністративне правопорушення немає. Тим більше, що позивач як орган Національної поліції обізнаний про строки розгляду справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Посилання представника позивача на те, що в даному випадку підлягає застосуванню загальна позовна давність, визначена статтею 257 ЦК України, суд вважає помилковим, оскільки як було вищезазначено на час заподіяння шкоди в Законі України «Про Національну поліцію» були відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських та відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної поліцейським, а тому на поліцейського як на працівника поширюється трудове законодавство.

Суд відзначає, що оскільки КЗпП України встановлено строк для звернення до суду за захистом своїх прав, то інший закон не може бути застосований до даних правовідносин.

На переконання суду, позивач пропустив установлений законом річний строк для звернення до суду з даним позовом, а відтак після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівника шкоди, заподіяної підприємству, установу, організації, такий працівник звільняється від обов`язку відшкодовувати завдану ним шкоду.

За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з поданням позову та розглядом справи позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 5744,09 грн.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

Щодо відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат, то суд враховує, що з 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року, яким внесено зміни до ЦПК України, який викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

З матеріалів справи убачається, що 21 серпня 2018 року між відповідачем ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 був укладений договір про надання послуг по підготовці справи до розгляду, яка включає надання юридичних консультацій, написання заяви про перегляд заочного рішення, написання відзиву на позову заяву, заяв, клопотань, пояснень та інших процесуальних документів.

З квитанції та акта про оплату послуг від 21 серпня 2018 року вбачається, що відповідачем було сплачено ФОП ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 3000 грн. (консультація 400 грн., написання заяви про перегляд заочного рішення 1000 грн., написання відзиву на позовну заяву 1000 грн., написання клопотання про застосування строків позовної давності 600 грн.), що підтверджується долученим розрахунком.

Разом із тим, відповідно до частини 2 статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків установлених законом.

За змістом статті 137 ЦПК України підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, яка надається адвокатом.

Враховуючи, що на час укладення в 2018 році з відповідачем договору та надання йому послуг у вигляді консультації та складання процесуальних документів представник відповідача ФОП ОСОБА_5 не був адвокатом, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю отримано останнім 16 травня 2019 року, тобто вже після надання відповідних послуг відповідачу, суд вважає, що підстави для стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат у сумі 3000 грн. відсутні.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПКУкраїни, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (м. Київ, вул. Федора Ернста, 3) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), третя особа - Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції (м. Дніпро, площа Троїцька, 2-А), про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Ю. Марченко