РІШЕННЯ

Іменем України

26 серпня 2021 року с.м.т.Шевченкове

Шевченківський районний суд Харківської області

у складі:головуючого судді- Тордія Е.Н. секретар судових засідань - Сергієнко В.С.

номер справи №637/737/20 (2/637/226/20)

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

представник позивача ОСОБА_1

відповідачі: - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , СПД ФОП ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним; зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог,-

участь у справі приймав: представник позивача Щеглов П.С

ВСТАНОВИВ:

6 серпня 2020 року ОСОБА_5 звернулась до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 , суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4 (далі по тексту СПД ФОП ОСОБА_4 ), ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Щеглов П.С. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та прохав їх задовольнити.

В обгрунування позовних вимог зазначив , що чоловік ОСОБА_5 , ОСОБА_2 з 2007 року є засновником та учасником товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ КАМІЛЛА» (даті по тексту ТОВ «ТД КАМІЛЛА) та має 40 % статутного капіталу.

В продовж 2007-2008 року статутний капітал ТОВ «ТД КАМІЛЛА» його засновниками було збільшено і на 19 вересня 2008 року становив 20 000 000.00 грн. При цьому частки учасників в статутному капіталі не змінились.

17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено Договір купівлі продажі частки в статутному капіталі ТОВ«ТД «КАМІЛЛА», посвідчений приватним нотаріусом Насобіною Г.О. та зареєстрований в реєстрі № 1491( далі по тексту Договір).

При цьому вказує , що 17 грудня 2014 року ОСОБА_7 письмово повідомив ОСОБА_2 про те , що враховуючи існуючу взаємну заборгованість один перед одним , а саме: ОСОБА_7 має непогашену заборгованість перед ОСОБА_2 в сумі 21 435 721.92 грн., ОСОБА_2 має заборгованість перед ОСОБА_3 в сумі 800000.00 грн. вважає, що враховуючи продаж ОСОБА_3 своє частки в сумі 8000000.00 грн. можливим зарахувати однорідні зустрічні вимоги , при цьому заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 вважається відсутньою.

Не зважаючи на вказану заяву , 05 травня 2015 року між ОСОБА_3 та СПД - ФОП ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений Договір про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року та про зміну первісного кредитора на нового . Договір зареєстрований приватним нотаріусом Київського Міського нотаріального округу Задніпряним О.М. та внесений у реєстр за №330.

Вважає, що ОСОБА_3 свідомо не повідомив ОСОБА_8 про заяву щодо

зарахування однорідних вимог,що призвели до порушення її прав як співвласника майна. На підставі наданих суду доказів просить визнати недійсний вищевказаний договір, здійснити розподіл судових витрат.

ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_5 підтримав та прохав їх задовольнити. Розгляд справи прохав проводити за своєю відсутністю.

ОСОБА_4 проти позовних вимог ОСОБА_5 заперечував у повному обсязі, прохав у задоволення вимог відмовити. Надав відзив на позов , в подальшому прохав розглядати справу за своєю відсутністю.

В наданому суду відзиву на позов зазначив, що 17 грудня 2014 року ОСОБА_3 продав належну йому частку у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» ОСОБА_2 , який мав за неї сплатити згідно п.6 Договору протягом 60 днів, але цього не зробив.

5 травня 2014 року між ним та ОСОБА_3 підписано Договір про відступлення права вимоги за договором купівлі продажі частки у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року та про зміну первісного кредитора новим.

Заявою вимогою (повідомленням) від 05 травня 2015 року він сповістив ОСОБА_2 про невиконання зобов`язань в частині перерахування коштів за Договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА».

На підставі діючого законодавства ОСОБА_2 зобов`язувався грошові кошти в розмірі 8 000 000 грн. основного боргу з нарахованими процентами, враховуючи індекс інфляції, - перерахувати на рахунок нового кредитора - ФОП ОСОБА_4 в термін, що не перевищує - 3-х днів.

Повідомленням від 06 травня 2015 року ОСОБА_3 було сповіщено ОСОБА_2 про укладений договір про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року та про зміну первісного кредитора на нового.

Також було проінформовано, що ОСОБА_3 було надано майнову поруку за виконання боржником грошового зобов`язання визначеного в п.6 ч.2 основного договору в розмірі 20 000 грн.

Згідно з п.2.1 Договору про відступлення права вимоги за передане право вимоги до боржника за основним договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору грошову плату в розмірі 1000 грн., яку новий кредитор оплачує до моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Факт підписання та нотаріального посвідчення цього договору підтверджує повну оплату новим кредитором за передане йому право вимоги від первісного кредитора.

Повідомлено, що боржник ОСОБА_2 зобов`язувався сплатити борг на протязі 3-х днів шляхом переведення грошових коштів на рахунок нового кредитора, а також повідомлено, що первісним кредитором було надано майнову поруку новому кредитору за виконання Боржником грошового зобов`язання в розмірі 20 000грн.

ОСОБА_2 грошового зобов`язання щодо розрахунку за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014року в термін 3-х днів не здійснив.

12 травня 2015 року новим кредитором СПД-ФОП ОСОБА_4 було направлено вимогу ОСОБА_2 про невиконання простроченого грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД«КАМІЛЛА».

Проте, ОСОБА_2 не виконав належним чином своїх договірних зобов`язань у встановлені строки.

У травні 2015 року СПД ФОП ОСОБА_4 звернувся з позовом до Макарівського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

В свою чергу 13 листопада 2015 року представником ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до СПД ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в якій ставилися вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року та про відмову у задоволенні позовних вимог СПД ФОП ОСОБА_4 .

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 13 листопада 2015 року у справі № 370/1226/15-ц зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду із первісним позовом.

У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулась з зустрічною позовною заявою до

СПД ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області суду від 31 серпня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 було прийнято та об`єднано в одне провадження за первісним позовом СПД ФОП ОСОБА_4 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 5 вересня 2016 року позовні вимоги СПД ФОП ОСОБА_4 задоволені.

В задоволені зустріч позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 5 вересня 2016 року в частині стягнення грошових коштів було скасовано, постановлено нове, яким вимоги СПД ФОП ОСОБА_4 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 20 000 грн., як невиконання зобов`язань за договором поруки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн. як невиконане зобов`язання за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за Договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05 травня 2015 року .

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 як відшкодування збитків від інфляції в розмірі 4 192 000 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь СПД ФОП ОСОБА_4

3% процентів річних від простроченої суми, що становить 370 189 грн. 39 коп. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року .

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 по 1 841.61 гривень, з кожного, судових витрат.

У задоволенні позовних вимог СПД ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, відмовлено.

В решті рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року, залишити без змін.

Вищевказане рішення Макарівського районного суд Київської області та рішення апеляційного суду Київської області постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року залишено без змін.

Вважає що посилання на заяву від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог неналежним та недопустимим доказом , виходячи з того , що при укладанні договору купівлі - продажі частки у статутному капіталі , який був нотаріально посвідчений , така умова договору не викладалась, навпаки за умови договору купівлі продажі чітко передбачений обов`язок покупця сплатити певну грошову суму, а не вчинити зарахування однорідних зустрічних вимог. Також зазначив , що протягом 5 років вказана заява не була предметом у жодній судовий справі, що ставить під сумнів її справжню природу виникнення. Після передачі права вимоги і надсилання повідомлення про зміну первісного кредитору ОСОБА_2 мав сповістити нового кредитора про існування заяви згідно якої ОСОБА_2 не має боргу перед ОСОБА_3 але цього зроблено не було. Також зазначив ,що посилання ОСОБА_5 на порушення її прав як співвласника майна є безпідставними враховуючі попередні рішення апеляційного суду Київської області, а також постанови Верховного Суду.

ОСОБА_3 проти позовних вимог ОСОБА_5 заперечував у повному обсязі прохав у задоволення вимог відмовити. Під час проведення підготовчого засідання 2 листопада 2020 року надав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа: суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину заяви , від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог. В подальшому розгляд справи прохав проводити за своєю відсутністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначив , що дійсно 17 грудня 2014 року продав належну йому частку у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» ОСОБА_2 ,який мав за неї сплатити 8000000.00 грн. протягом 60 днів з часу укладання договору. Під час укладання договору купівлі продажі дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_3 , ОСОБА_10 надали письмові нотаріальні згоди на укладання договору купівлі - продажі.

За п.6 Договору ОСОБА_2 зобов`язався сплатити кошти протягом 60 днів. ОСОБА_2 40% частки статутного капіталу ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» за собою були зареєстровані одразу, однак грошові кошти в встановлений термін сплачені не були. Тому 5 травня 2015 року між ним та СПД ФОП ОСОБА_4 був укладений договорі про відступлення права вимоги за договором купівіл- продажу частку у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року та про заміну первісного кредитора новим, який був зареєстрований за № 330.

Зазначає , що між ним та ОСОБА_2 17 грудня 2014 року не укладено жодних заяв про зарахування однорідних зустрічних вимог. Вказує , що ця заява є підробкою та ніколи не існувала. Існування заборгованості яку нібито сплачував ОСОБА_2 є вигаданою та неправдивою. Законодавством передбачено ,що однорідні зустрічні вимогу не можуть бути зараховані , у разі спливу позовної давності. Виходячи з відомостей заяви в період з 17 грудня 2011 року по 6 березня 2013 року сума зарахувань складає 2 566 536.00 грн. інші періоди знаходяться поза строками позовної давності, а одже не могли бути предметом зустрічних зарахувань. Після укладання договору про відступлення права вимоги СПД ФОП ОСОБА_4 надсилав відповідні повідомлення ОСОБА_2 ОСОБА_5 але будь-яких посилань щодо існування такої заяви останніми не повідомлялось . Таким чином станом на 17 грудня 2014 року заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог не існувало. Також, при укладанні договору купівлі продажі , який був нотаріально посвідчений такі умови не погоджувались, договір чітко передбачав обов`язок покупця ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_3 за придбаний товар певну грошову суму, а не вчинити зарахування однорідних вимог.

Окрім того вважає,що зарахування однорідних зустрічних вимог між фізичними особами взагалі не передбачені Цивільним кодексом України. Такі зарахування стосуються лише господарських відносин . Представлені докази : висновки експертизи та протоколи допиту свідків , які добути в рамках кримінального провадження, яке розслідується Білоцерківським РВП вважає недопустимими та не належними в рамках цієї справи.

Враховуючи, відсутність станом на 17 грудня 2014 року оригіналу заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог , волевиявлення його , як учасника угоди щодо її укладання, не відповідність відомостей які вказані в заяві, беручі до уваги що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 користуючись цією заявою дискредитує його добросовісну та чесну поведінку вважає ,що його права грубо порушено підлягає захисту шляхом визнання недійсним з моменту укладання правочину - заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог

12 січня 2021 року зустрічна позовна заява ОСОБА_3 прийнята до розгляду з первісним позовом.

Представник ОСОБА_5 проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечував , вказував на її не обґрунтованість та вважав її такою, що не підлягає задоволенню.

ОСОБА_2 проти вимог зустрічної позовної заяви заперечував, прохав в її задоволенні відмовити. Пізніше надав заяву про застосувати позовну давність, а також вважає, що в цивільного провадженні така заява розглядатися не може. В подальшому розгляд справи прохав проводити за своєю відсутністю.

СПД ФОП ОСОБА_4 вимоги зустрічної позовної заяви підтримав та прохав її задовольнити.

Заяви , клопотання та інші процесуальні дії у справі.

06 серпня 2020 року до Шевченківського районного суду Харківської області надійшла позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним (а.с.1-51, 1-й том).

Ухвалою суду 05 жовтня 2021 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідачів по справі постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального провадження, призначено підготовче судове засідання на 22 жовтня 2021 року. Також відповідачам наданий строк для подання відзиву на позовні вимоги (а.с.65, 1-й том).

19 жовтня 2020 року до суду надійшли заяви відповідача СПД ФОП ОСОБА_4 про закриття провадження по даній справі з відповідними доказами; про відкликання розгляду справи; про застосування позовної давності (а.с.75-288 1- том та 2-й том 1-11).

20 жовтня 2020 року від ФОП ОСОБА_4 надійшла заява про витребування доказів; 22 жовтня 2020 року заява про застосування позовної давності (а.с.26-32 2-й том);

22 жовтня 2020 року надійшов до суду відзив на позовну заяву СПД ФОП ОСОБА_11 (а.с.43-53, 2-й том).

02 листопада 2020 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 , адвокатом, який діє в його інтересах ОСОБА_12 подано зустрічну позовну заяву: позивач ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , СПД ФОП ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних позовних вимог (а.с.3-17, 3-й том) та заява про забезпечення доказів (а.с.20-29, 3-й том).

02 листопада 2020 року від відповідача ФОП ОСОБА_4 та представника в інтересах ОСОБА_3 адвоката Петренко С.В. надійшли заяви про проведення судових засідань у режимі відео конференції (а.с.134-141, 3-й том).

12 січня 2021 року ухвалою суду зустрічний позов прийнято до розгляду разом з первісним. Окрім того , задоволено заяву представника ОСОБА_3 адвоката Петренко С.В. про забезпечення доказів.

Заява ФОП ОСОБА_4 про витребування доказів залишена без задоволення (а.с.3-5, 5-й том).

09 лютого 2021 року та 24 травня 2021 року на виконання даної ухвали суду, відповідними органами надані докази (а.с.35-37, 5-й том; а.с.96-111, 6 том).

09 лютого 2021 року від відповідача ФОП ОСОБА_4 надійшов відзив на зустрічний позов (а.с.44-46, 5 том).

Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року зобов`язано Білоцерківське РУП ГУНП в Київській області надати докази, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження (а.с.79-81, 5-й том).

15 березня 2021 року винесена ухвала суду про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, судові засідання постановлено проводити в режимі відео конференції (а.с.234-236, 5-й том).

23 березня надійшла заява ОСОБА_2 про закриття провадження у справі , а також заява про застосування до даних правовідносин позовної давності, та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог .

Ухвалою суду від 29 березня 2021 року клопотання ФОП ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 адвоката Пшенишного О.О. про повернення до підготовчого судового засідання та про передачу справи за підсудністю до Макарівського районного суду Київської області залишені без задоволення (а.с.31-33, 6-й том).

Суд вислухавши представника позивача , вивчивши надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини встановлені судом та зміст правовідносин.

10 квітня 2007 року загальними зборами ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» до складу яких входило чотири учасники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , було утворено юридичну особу ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» та затверджено статутний капітал з наступними частками: ОСОБА_2 - 400 000.00 грн., що становить 40 % статутного капіталу ТОВ «ТД «КАМІЛЛА»; ОСОБА_3 - 400 000.00 грн., що становить 40 % статутного капіталу ТОВ «ТД «КАМІЛЛА»; ОСОБА_14 - 100 000.00 грн., що становить 10 % Статутного капіталу ТОВ «ТД «КАМІЛЛА»; ОСОБА_13 - 100 000.00 грн., що становить 10 % статутного капіталу .

12 вересня 2007 року проколом загальних зборів ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» № 12-09/2007 збільшено статутний капітал ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» до 3 000 000.00 грн. з наступним дольовими частинами: ОСОБА_2 - 1 200 000,00 грн.; ОСОБА_3 1 200 000.00 грн., ОСОБА_14 - 300 000,00 грн.; ОСОБА_13 - 300 000,00. При цьому, відсоткове частки учасників в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» не змінились.

13 вересня 2007 року державним реєстратором Котельною О. Є. проведено державну реєстрацію змін до установчих документів за № 1019860.

Протоколом загальних зборів ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» № 17-01/2008 від 17 січня 2008 року збільшено статутний капітал ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» до 10 000 000.00 грн. з наступними дольовими частинами: ОСОБА_2 - 4 000 000,00 грн.; ОСОБА_3 - 4 000000,00 грн.; ОСОБА_14 - 1 000 000,00 грн.; ОСОБА_13 - 1 000 000,00 грн. Відсоткові частки учасників в статутному капіталі ТОВ «ТД«КАМІЛЛА» також залишились незмінними.

31 січня 2008 року державним реєстратором Голосіївської районної адміністрації у м. Києві, проведено державну реєстрацію змін до установчих документів за № 2019860

19 вересня 2008 року протоколом загальних зборів ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» № 19-09/2008 від збільшено статутний капітал ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» до 20 000 000,00 грн з наступними дольовими частинами: ОСОБА_2 - 8 000 000, 00 грн.; ОСОБА_3 - 8 000000,00 грн.; ОСОБА_14 - 2 000 000,00 грн.; ОСОБА_13 -2 000 000,00 грн.

При цьому, відсоткове частки учасників в статутному капіталі ТОВ«ТД«КАМІЛЛА» не змінились.

23 вересня 2008 року Державним реєстратором Голосіївської районної адміністрації у м. Києві, проведено державну реєстрацію змін до установчих документів за № 301960.

17 грудня 2014 року загальними зборами ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» було прийнято рішення, оформлене протоколом № 02-12/2014, про задоволення заяви одного з учасників ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» - ОСОБА_3 про вихід зі складу учасників ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» та передачу його частки в статутному капіталі, що становить 40 % у розмірі 8 000 000,00 грн. на користь ОСОБА_2

17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА», посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Насобіною Г.О. та зареєстрований в реєстрі за номером 1491.

Згідно з п.1 Договору, ОСОБА_3 передав належну йому частку у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» у розмірі 40% ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняв вищевказану частку у власність, та сплачує за неї грошову суму в розмірі, в порядку та на умовах викладених у Договорі.

Право власності «Продавця» на частку у статутному капіталі підтверджується Статутом Товариства (п.3 Договору).

Відповідно до п. 6 Договору купівлі-продажу частки у статутному фонді від 17 грудня 2014 року вартість відчужуваної частки у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» у розмірі 40 % становить 8 000 000 грн.

Продаж вищезазначеної частки у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» у розмірі 40 %, вчинено за 8 000 000 грн, які ОСОБА_2 зобов`язується сплатити ОСОБА_3 на протязі 60 календарних днів з моменту укладання та підписання цього Договору, а ОСОБА_3 зобов`язується прийняти вищевказані грошові кошти, про що свідчать підписи на останній сторінці цього договору.

Свідоцтвом ТОВ «ТД КАМІЛЛА » від 17 грудня 2014 року підтверджується, що частка учасника сформована у повному обсязі та дорівнює 40%, що становить 8 000 000 грн. Зобов`язання перед ТОВ «ТД КАМІЛЛА » ОСОБА_3 щодо належної йому частки виконав у повному обсязі.

14 січня 2015 року реєстраційною дією № 2019860 ОСОБА_2 здійснив переведення на себе частки статутного капіталу ТОВ «ТД КАМІЛЛА» у розмірі 40 %.

05 травня 2015 року між ОСОБА_3 та СПД - ФОП ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений Договір про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року та про зміну первісного кредитора на нового зареєстрований за номером 330.

ОСОБА_15 заявою вимогою (повідомленням) від 05 травня 2015 року сповістив ОСОБА_2 про невиконання зобов`язань в частині перерахування коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА».

На підставі ст. 509-518, 526, 530, 536, 625 Цивільного кодексу України ОСОБА_2 зобов`язувався грошові кошти в розмірі 8 000 000 грн. основного боргу з нарахованими процентами, враховуючи індекс інфляції, - перерахувати на рахунок нового кредитора - ФОП ОСОБА_4 в термін, що не перевищує - 3-х днів.

Повідомленням від 06 травня 2015 року ОСОБА_3 було сповіщено ОСОБА_2 про укладений договір про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014року та про зміну первісного кредитора на нового.

Окрім того, було проінформовано, що ОСОБА_3 було надано майнову поруку за виконання Боржником грошового зобов`язання визначеного в п.6 ч.2 основного договору в розмірі 20 000 грн.

Згідно з п.2.1 договору про відступлення права вимоги за передане право вимоги до боржника за основним договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору грошову плату в розмірі 1000 грн., яку новий кредитор оплачує до моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Факт підписання та нотаріального посвідчення цього договору підтверджує повну оплату новим кредитором за передане йому право вимоги від первісного кредитора.

ОСОБА_2 був повідомлений, що боржник зобов`язувався сплатити борг на протязі 3-х днів шляхом переведення грошових коштів на рахунок нового кредитора, а також повідомлено, що первісним кредитором було надано майнову поруку новому кредитору за виконання боржником грошового зобов`язання в розмірі 20 000грн.

В зазначений термін ОСОБА_2 грошового зобов`язання щодо розрахунку за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року не здійснив .

12 травня 2015 року новим кредитором СПД-ФОП ОСОБА_4 було направлено вимогу ОСОБА_2 про невиконання простроченого грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД КАМІЛЛА». ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобов`язань у встановлені строки не виконав.

Відповідно до п. 11, 19 Договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року, сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, передбачених цим договором. Спори, що виникають при невиконанні цього договору, вирішуються у судовому порядку.

У травні 2015 року СПД ФОП ОСОБА_4 звернувся з позовом до Макарівського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

В свою чергу 13 листопада 2015 року представником ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до СПД ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в якій ставилися вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД Камілла» від 17 грудня 2014 року та про відмову у задоволенні позовних вимог СПД ФОП ОСОБА_4 .

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 13 листопада 2015 року у справі № 370/1226/15-ц зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду із первісним позовом.

У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулась з зустрічною позовною заявою до

СПД ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі продажу частки у статутному фонді ТОВ ТД Камілла від 17 грудня 2014 року.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області суду від 31 серпня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 було прийнято та об`єднано в одне провадження за первісним позовом СПД ФОП ОСОБА_4 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 5 вересня 2016 року позовні вимоги СПД ФОП ОСОБА_4 задоволені.

В задоволені зустріч позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись в рішенням першої інстанції ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 5 вересня 2016 року в частині стягнення грошових коштів було скасовано, постановлено нове яким вимоги СПД ФОП ОСОБА_4 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 20 000 грн., як невиконання зобов`язань за договором поруки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн. як невиконане зобов`язання за Договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05 травня 2015 року.

Стягнуто з з ОСОБА_9 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 як відшкодування збитків від інфляції в розмірі 4 192 000 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за Договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 3% процентів річних від простроченої суми, що становить 370 189 грн. 39 коп. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за Договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року .

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 по 1 841.61 гривень, з кожного, судових витрат.

У задоволенні позовних вимог СПД ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, відмовлено.

В решті рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року, залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2017 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду України від 31 травня 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року скасовано, с праву передано на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року рішення Макарівського районного суду Київської області та ухвала Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишені без змін.

Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.

Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 55 Конституції України гарантоване й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було реальним.

Щодо вимог позовної заяви ОСОБА_5 суд дійшов наступного.

З матеріалів цивільної справи вбачається , що предметом розгляду зазначеної справи є відступлення ОСОБА_3 СПД ФОП ОСОБА_4 право вимоги за Договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД КАМІЛЛА » від 17 грудня 2014 року .

Як зазначалось вище, така зустрічна позовна вимога була предметом розгляду у цивільній справі за позовом СПД ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, який розглядався Макарівським районним судом Київської області. З аналогічною заявою та посиланнями в неї звертався ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_5 приймала участь у первісному позові у якості відповідача.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним права вимоги за договором купівлі продажі частки у статутному капіталі ОСОБА_5 в позовній заяві вважає , що відступлення ОСОБА_3 права вимоги за договором купівлі продажі у статутному капіталі ТОВ`ТД`КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року є порушенням її права як співвласника майна. Також , як підставу звернення зазначає,наявність факту існування заяви про зарахування однорідним зустрічних вимог підписану ОСОБА_16 17 рудня 2014 року , погоджену її чоловіком ОСОБА_2 , яка виключає саму заборгованість.

Проте с такими висновками суд погодитися не може , при цьому виходить з наступних доказів досліджених в судовому засіданні.

За правилами ч.4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини , встановлені рішенням суду у господарській , цивільній , адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи , у якій беруть участь ті самі особи , або особа ,щодо якої встановлені ці обставини , якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 5 вересня 2016 року задоволені позовні вимоги СПД ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

В задоволені зустріч позовних вимог ОСОБА_2 , про визнання договору відступлення права вимоги за Договором купівлі продажі у статутному капіталі ТОВ`ТД`КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року, відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним Договору купівлі - продажі у статутному капіталі ТОВ`ТД`КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року ,відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року рішення Макарівського районного суду

Київської області від 5 вересня 2016 року в частині стягнення грошових коштів було скасовано, постановлено нове яким вимоги СПД ФОП ОСОБА_4 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь СПД ФОП ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 20 000 грн., як невиконання зобов`язань за договором поруки. Вирішено питання щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 .

У задоволенні позовних вимог СПД ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, відмовлено.

Рішення набуло законної сила та передано на виконання.

З змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України - власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 Сімейного кодексу України .

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто, застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63,65 Сімейного кодексу України.

Водночас відповідно до ст.59 Сімейного кодексу України, той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст.320 Цивільного кодексу України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено.

Як зазначається у ч.2 ст.52 ст.320 Цивільного кодексу України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

На підставі цього положення, а також норм ст.ст.57,61 Сімейного кодексу України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Стаття 3 Цивільного кодексу України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту

приватну власність, відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст.60,61 Сімейного кодексу України.

Господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ст.115 Цивільного кодексу України, ст.85 Господарського кодексу України та ст.12 Закону України «Про господарські товариства»).

Згідно з положеннями ст.10 Закону України «Про господарські товариства» та ст.116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст.65 Сімейного кодексу України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст.116,147 Цивільного кодексу України є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї.

Таким чином, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Отже, учасник господарського товариства має право розпорядження належною йому часткою в статутному капіталі товариства без згоди другого подружжя.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 03 липня 2013 року (справа №6-61цс13), яка відповідно вимог ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того , відповідно до правових роз`яснень викладених у п.6 Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2011 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним ,є насамперед сторони правочину.

Пункт 7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено ,що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав , визначених законом.

За правилами ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною( сторонами) вимог, які встановлені положенням ст. 203 Цивільного кодексу України, на момент вчинення правочину.

Стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 6 ЄКПЛ гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Основною умовою в судовому вирішенні конфлікту є розв`язання спору через ухвалення рішення суду, яке є остаточним і не підлягає скасуванню. Саме цього вимагають, наприклад, принципи resjudicata (правова визначеність), nebisinidem (у кримінальній процедурі) і, нарешті, принцип верховенства права.

Таким чином, позивачем та її представником в судовому зсіданні не доведено беззаперечними доказами порушення прав позивача , як власника майна, щодо визнання правочину недійним .

Одже урахувавши вищевикладене , оцінивши надані докази у їх сукупності суд, дійшов висновку що позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 суд дійшов наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Проаналізувавши характер позовної вимоги ОСОБА_3 , дослідивши надані та витребувані судом докази, суд дійшов висновку , про закриття провадження за зустрічним позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_2 про визнання недійсним угоди заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог від 17 грудня 2014 року , при цьому виводи суду ґрунтуються на наступному.

За змістом частин першої, другої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим, згідно з пунктом 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

У разі встановлення підвідомчості (підсудності) справ цієї категорії суди повинні керуватися поняттям корпоративних прав, яке подано у частині першій статті 167 Господарського кодексу України, згідно з якою корпоративними є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Продаж частки у статутному капіталі товариства означає відчуження сукупності корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких, зокрема, право на управління товариством, на отримання частини прибутку від діяльності товариства. Особа, яка придбала частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю у встановленому порядку, одночасно отримує право на участь у вказаному товаристві.

Згідно із п. 2 Постанови Пленуму ВСУ України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» № 13 від 24 жовтня 2008 року передбачено, що «Законом України від 15 грудня 2006 р. № 483-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних спорів» до підвідомчості господарських судів віднесено справи, що виникають з корпоративних

відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Аналізуючи положення пункту 4 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 03 листопада 2020 року у справі N 922/88/20 (провадження N 12-59гс20) дійшла висновку, що справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами.

Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

З наданих та досліджених доказів вбачається , що спір між сторонами у вказаній справі фактично пов`язаний із продажем частки у статному капіталі ТОВ «ТД«КАМІЛЛА», що означає відчуження сукупності корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в господарському товаристві тому вказаний спір підлягав розгляду господарським судом.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору у справі, є спір між учасниками господарського товариства ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» , який вийшов із даного товариства та який продав свою частку в даному господарському товаристві і який уступив своє право вимоги СПД ФОП ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 який набув частку в цьому ж товаристві, та при цьому збільшив свої корпоративні права у сфері керування вказаним товариством.

Правовий висновок про господарську юрисдикцію спорів щодо цивільно-правових договорів, які стосуються розпорядження корпоративними правами, Велика Палата Верховного Суду робила, зокрема, у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 756/10182/16-ц (провадження № 14-528цс18), від 18 грудня 2018 року у справі № 911/1437/17 (провадження № 12-226 гс 18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 331/2533/17(провадження № 14-315 цс 18), і підстав для відступу від нього не вбачається.

Водночас для чіткого розуміння критерію розмежування належної юрисдикції спорів, що випливають з односторонніх правочинів про зарахування зустрічних однорідних вимог (коли такі вимоги виникають на підставі зобов`язань, спори щодо яких підлягають розгляду за правилами різного виду судочинства), Велика Палата Верховного Суду вважає, що визначення юрисдикції такого спору відбувається відповідно до того виду судочинства, в порядку якого підлягають розгляду спори щодо зобов`язань, на підставі яких виникла вимога у сторони, яка заявила про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу, що позовні вимоги про визнання недійсним одностороннього зарахування зустрічних грошових вимог з підстав спливу позовної давності та про стягнення заборгованості не є нерозривно пов`язаними.

Відповідно до статті 602 Цивільного кодексу України встановлена недопустимість зарахування зустрічних вимог, зокрема, у разі спливу позовної давності.

Таким чином, односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог, вчинений після спливу строку позовної давності щодо вимоги сторони, яка заявила про її застосування про зарахування зустрічних однорідних вимог, є нікчемним і відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України України визнання його недійсним не вимагається.

Стосовно застосування до вказаних правовідносин позовної давності про яку прохали у своїх заявах СПД ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 суд вважає , що в даному випадку позовна давність не може бути застосовна з огляду на наступне.

З висновку Верховного Суду викладеного у постанові №522/1029/18 провадження 14-270цс 19 від 18 грудня 2019 року, вбачається ,що згідно положень ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні , чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені ,суд відмовляє в позові з підстав його не обґрунтованості . І лише якщо буде встановлено ,що права або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені , але позовна давність сплила і про це заявлено іншою стороною, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважної причини її пропуску ,наведених позивачем.

А одже, відмова у задоволені позову пов`язана з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови у задоволені позову.

Згідно положень ч.1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України суд закриває провадження у справі, якщо вона не може бути розглянута в цивільному судочинстві.

Оцінивши надані докази у їх сукупності надавши їм належну правову оцінку суд дійшов до висновку,що провадження за зустрічною позовною заявою підлягає закриттю.

Судові витрати.

За правилами п.2 ч.2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України понесені судові витрати, суд залишає за позивачами первісного та зустрічного позовів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11, 13,81,ч.4 ст. 82,141,255,258,259,268 Цивільного процесуального кодексу України ст.15,52,115,116,147,215,203,320,602 Цивільного кодексу України,Глав7,8 , ст. 57, 59,60, 61, 63,65 Сімейного Кодексу України, п.6, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, ст.12, 20 Господарського процесуального кодексу України , ст. 167 Господарського Кодексу України п. 2 Постанови Пленуму ВСУ України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» № 13 від 24 жовтня 2008 року передбачено, що «Законом України від 15 грудня 2006 р. № 483-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних , спорів» , статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року , ст. 55 Конституції України , суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним залишити без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог провадженням закрити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи,зазначений строк обчислюється з часу виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження.

СУДДЯ