ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6347/21 Справа № 182/4689/20 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/4689/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка - фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г.у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2 ) про захист прав споживача, визнання договорів недійсними, стягнення коштів, неустойки та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 08.10.2018 року між сторонами був укладений договір № 89-76046 на виготовлення та встановлення металопластикових виробів двох балконів за адресою: АДРЕСА_1 .

За домовленістю сторін договору, позивач сплатив 33000 грн. передоплати.

23.10.2018 року позивач сплатив 8300 грн. на виготовлення та встановлення рулонних штор.

Проте, в порушення умов договорів, відповідачка не передала та не провела монтаж металопластикових виробів балконів 2 шт. та рулонних штор за адресою проживання позивача.

Отже, відповідачкою неправомірним шляхом набуто грошові кошти у розмірі 41300 грн.

Зазначені дії ФОП ОСОБА_2 позивач вважає нечесною підприємницькою практикою, що ввела його в оману, а отже зазначені договори слід визнати недійсними.

Оскільки договори є недійсними, то ОСОБА_2 повинна повернути позивачеві отримані кошти на загальну суму 41300 грн.

Крім того, вважає, що відповідачка повинна також сплатити йому неустойку на підставі абз. 3 ч.9 ст.8 , ч.9 ст. 12 Закону України „Про захист прав споживачів у розмірі одного відсотка від вартості продукції за кожен день затримки усунення недоліків товару та повернення грошей, що складає за договором №89-76046 від 08.10.2018 року за період з 10.10.2018 року по 23.07.2020 року - 215490грн. 00 коп., за договором від 23.10.2018 року (усний) за період з 24.10.2018 року по 23.07.2020 року - 53037 грн. 00 коп.

З огляду на те, що, внаслідок неправомірних дій відповідачки, він зазнав душевних страждань, що виразились в тривалому та систематичному неотриманні продукції від відповідачки, відсутності монтажних робіт з встановлення 2 балконів, ухиленні відповідачки від повернення коштів, позивачу завдана моральна шкода, яку він оцінює на суму 5000 грн.

Посилаючись на викладене, просив суд: визнати недійсними договір №89-76046 від 08.10.2018 року, укладений ним з ФОП ОСОБА_2 , як такий, що містить несправедливі умови та ознаки використання нечесної підприємницької практики, договір від 23.10.2018 року (усний), укладений ним з ФОП ОСОБА_2 , як такий, що містить несправедливі умови та ознаки використання нечесної підприємницької практики; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь сплачені за договорами суми в розмірі 33000 та 8300 грн., неустойку за кожен день затримки виконання вимоги про надання товару за договором №89-76046 від 08.10.2018 року за період з 10.10.2018 року по 23.07.2020 року в розмірі 215490 грн. 00 коп., за договором від 23.10.2018 року (усний) за період з 24.10.2018 року по 23.07.2020 року у розмірі 53037 грн. 00 коп.; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. (а.с.26-27).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені за договорами кошти в розмірі 33000 грн. 00 коп., 8300 грн. 00 коп., а всього 41300 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн.00 коп.

В іншому відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1816 грн. 00 коп. на користь держави.

Судовий збір в розмірі 4878 грн. 90 коп. компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить змінити рішення суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог щодо визнання недійсними договорів та стягнення неустойки, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсними договір №89-76046 від 08.10.2018 року, укладений ним з ФОП ОСОБА_2 , як такий, що містить несправедливі умови та ознаки використання нечесної підприємницької практики, договір від 23.10.2018 року (усний), укладений ним з ФОП ОСОБА_2 , як такий, що містить несправедливі умови та ознаки використання нечесної підприємницької практики; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь неустойку за кожен день затримки виконання вимоги про надання товару за договором №89-76046 від 08.10.2018 року за період з 10.10.2018 року по 23.07.2020 року в розмірі 215490грн. 00 коп., за договором від 23.10.2018 року (усний) за період з 24.10.2018 року по 23.07.2020 року у розмірі 53037 грн. 00 коп.

Крім того, просить суд апеляційної інстанції виправити описки в резолютивній частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року та зазначити про стягнення коштів саме з ФОП ОСОБА_2 , а не ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем було надано суду першої інстанції належні докази про те, що Договір №89-76046 від 08.10.2018 року та Договір від 23.10.2018 року (усний) є чинними та ОСОБА_1 виконав зобов`язання за цими договорами, сплативиши обумовлені ними кошти, тоді як ФОП ОСОБА_3 надала послуги лише з демонтажа старих балконів та неякісної підготовки місць монтажу металопластикових балконів, у зв`язку з чим позивач й просив визнати вказані договори недійсними.

Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягає застосуванню, та не взяв до уваги положення абз. 3 ч.9 ст.8, ч.9 ст. 12 Закону України „Про захист прав споживачів, які надають позивачеві право на стягнення неустойки.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживача, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди не оскаржено в апеляційному порядку, а тому колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Клопотання позивача ОСОБА_1 щодо виправлення судом апеляційної інстанції описки в резолютивній частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року, із зазначенням про стягнення коштів саме з ФОП ОСОБА_2 , а не ОСОБА_2 , колегією суддів не розглядається, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржено та, згідно з положеннями статті 269 ЦПК України, право на виправлення описок у судовому рішенні наділений виключно суд, який це рішення ухвалив, тобто з відповідною заявою позивачеві необхідно звернутися до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець 24.10.2016 року, здійснює інші роботи із завершення будівництва, діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту (а. с. 6-7,33), орендувала приміщення магазину в АДРЕСА_2 .

08.10.2018 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір № 89-76046 на виготовлення та встановлення металопластикових конструкцій двох балконів за адресою АДРЕСА_3 , вартістю 39 641 грн. (а.с.8-12).

09.10.2018 року ОСОБА_1 здійснив передоплату за умовами договору в розмірі 33000 грн.(а.с.13)

23.10.2018 року ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_2 8300 грн. за виготовлення та встановлення рулонних штор на балконах (а.с.13)

Згідно свідчень свідка ОСОБА_4 (дружина позивача), виконання робіт за договором частково проводилось 03.11.2018 року, 07.11-08.11.2018 року, а саме: бригадою, яка направлена відповідачем, розбиралась стара конструкція балконів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними Договору №89-76046 від 08.10.2018 року та Договору від 23.10.2018 року (усний), укладених між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що сторонами було дотримано загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, й позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів про те, що вказані договори містять несправедливі умови та ознаки використання нечесної підприємницької практики. При цьому, суд дійшов висновку, що фактично між сторонами виникли правовідносини з приводу невиконання відповідачкою ФОП ОСОБА_2 обумовлених договорами обов`язків щодо встановлення металопластикових конструкцій на двох балконах за адресою позивача та рулонних штор в розумні строки, що свідчить про спір щодо неналежного виконання договорів, а не щодо їх недійсності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання . Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 2, 8 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, відповідно до частин першої, третьої, п`ятої зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним . Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено значення терміну «нечесна підприємницька практика», нечесна підприємницька практика - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим або іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Статтею 19 наведеного Закону, якою заборонена нечесна підприємницька практика, передбачено, що нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції та будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

При цьому, за змістом наведеної норми матеріального права підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він би не погодився, а агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що нечесною підприємницькою практикою є практика направлена на досягнення результату, яким є дія споживача, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків у правовідносинах із самим суб`єктом підприємницької діяльності або ж з третіми особами.

Закон передбачає, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, є недійсними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц вказано, що "наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним".

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було укладено змішаний договір, в якому містяться елементи різних договорів, а саме купівлі-продажу і побутового підряду, за яким підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 628 ЦК України і ч. 1 ст. 866 ЦК ЦК України).

Умови договорів погоджені із замовником і добровільно ним прийняті.

Зміст і умови угоди не суперечить вимогам статті 203 ЦК України.

Позивач власноручно та добровільно підписав договір на виготовлення металопластикових конструкцій, що свідчить про те, що він був ознайомлений з умовами договору.

Спір між сторонами виник з приводу невиконання відповідачкою ФОП ОСОБА_2 обумовлених договорами обов`язків щодо встановлення металопластикових конструкцій на двох балконах за адресою позивача та рулонних штор в розумні строки.

Наведене свідчить, що правовідносини, які виникли між сторонами, не стосуються стадії придбання чи реалізації продукції, а, отже, не впливають на економічну поведінку позивача, як споживача продукції, й такі обставини не тягнуть за собою можливість визнання Договорів недійсними, як таких, що містять несправедливі умови та ознаки використання нечесної підприємницької практики, а тому висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині є вірним, й доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на його користь неустойки за кожен день затримки виконання вимоги про надання товару за договором №89-76046 від 08.10.2018 року, за період з 10.10.2018 року по 23.07.2020 року, в розмірі 215490грн. 00 коп., та за Договором від 23.10.2018 року (усний), за період з 24.10.2018 року по 23.07.2020 року, у розмірі 53037 грн. 00 коп., суд першої інстанції виходив з того, що норми абз.3 ч.9 ст. 8 закону України „Про захист прав споживачів та ч.9 ст. 12 Закону України „Про захист прав споживачів не підлягають застосуванню до правовідносин сторін, оскільки, між сторонами, по-перше, відсутні спірні правовідносини щодо недоліків придбаних товарів, виявлених протягом гарантійного строку, а, по-друге, спірні правовідносини не виникали з договору реалізації продукції поза торгівельним або офісним приміщенням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживача.

Згідно з вимогами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.

За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Якщо істотні недоліки було виявлено в роботі (послузі), виконаній з матеріалу споживача, споживач має право вимагати на свій вибір або виконання її з такого ж матеріалу виконавця, або розірвання договору і відшкодування збитків.

Зазначені вимоги можуть бути пред`явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та нормативними документами, умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Отже, у виконавця виникає обов`язок зі сплати неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, у разі заявлення замовником вимоги про розірвання договору і відшкодування збитків або у разі прострочення виконання зобов`язання, за умови подальшого виконання взятих на себе зобов`язань.

У той же час, позовних вимог про розірвання договорів у зв`язку з тим, що виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договорами, позивачем не заявлено.

Підстави ж вважати, що ФОП ОСОБА_2 вподальшому приступить до виконання зобов`язань за договорами відсутні, оскільки судовим рішенням з останньої стягнуто на користь споживача (позивача ОСОБА_1 ) всі сплачені ним за Договорами коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягає застосуванню, та не взяв до уваги положення абз. 3 ч.9 ст.8, ч.9 ст. 12 Закону України „Про захист прав споживачів, які надають позивачеві право на стягнення неустойки, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.

Абзацом 3 ч.9 ст. 8 закону України „Про захист прав споживачів визначено, що за кожний день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) та за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк (чотирнадцять днів) споживачеві виплачується неустойка відповідно в розмірі одного відсотка вартості товару.

Згідно ж частини 9 ст. 12 Закону України „Про захист прав споживачів виконавець зобов`язаний протягом місяця відшкодувати збитки, що виникли у зв`язку з втратою, псуванням чи пошкодженням речі, прийнятої ним від споживача для виконання робіт (надання послуг). Виконавець не звільняється від відповідальності, якщо рівень його наукових і технічних знань не дав змоги виявити особливі властивості речі, прийнятої ним від споживача для виконання робіт (надання послуг). Якщо виконання робіт (надання послуг) вимагає використання додаткових матеріалів, такі матеріали повинні відповідати вимогам безпеки, встановленим законодавством до таких матеріалів.

Отже, вказані правові норми не регулюють правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, а тому вірно не застосовувалися судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: