Провадження № 2-з/761/2058/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року суддя Шевченківський районний суд міста Києва Романишена І.П., розглянувши заяву позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Під ключ», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Під ключ», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності.

Разом з позовною заявою, представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити вчиняти будь - які дії стосовно предмету спору, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Заяву про забезпечення позову мотивовано тим, що 12.04.2011 року між ОСОБА_1 та ПП «Під ключ» укладено договір № 35/284/щ купівлі-продажу майнових прав на квартиру, розташовану в об`єкті капітального будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: квартира НОМЕР_1 , кількість кімнат 2, загальна площа 77.41 кв.м. поверх 16, секція 3. 26.12.2011 року між ОСОБА_1 та ПП «Під ключ» була підписана Додаткова угода до Договору, згідно якої номер квартири змінився з 284 на 280.

12.06.2021 року позивач дізнався про те, що право власності на належну йому зазначену квартиру 11.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшенишнюк О.А. зареєстровано за ОСОБА_2 , якою 06.01.2021 року зазначена квартира за договором купівлі-продажу відчужена ОСОБА_3 та цього ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Садовою А.Г. право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 .

Таким чином, є підстави вважати, що до постановлення рішення у справі право власності на належну йому квартиру буде зареєстровано за іншою особою, що утруднить та зробить неможливим виконання рішення суду та позбавить позивача ефективного захисту, за яким він звернувся до суду з метою поновлення своїх прав.

З огляду на викладене, а також, з меою запобігання подальшій зміні власників кваритири чи передачі спірного майна в іпотеку, реалізації спірної квартири через можливі боргові зобов`язання відповідачки, позивач просить вжити заходи до забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову з наведених у ній підстав, слід зазначити наступне.

Так, частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

У відповідності з ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно із ч.3 цієї статті забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Відтак, суду необхідно з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

За змістом позовної заяви вбачається, що предметом позовних вимог є визнання права приватної власності на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Між тим, у заяві про забезпечення позову позивач просить суд забезпечити позов шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити вчиняти будь які дії стосовно предмету спору, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, спірна квартира на праві власності зареєстрована за іншою особою, позовних вимог до якої не заявлено; а також, зазначено про наявність заборони на нерухоме майно та договору іпотеки, іпотекодержателем за яким є ПАТ АБ "Укргазбанк", що спростовує обгрунтованість твердження позивача про необхідність накладення арешту на квартиру з метою запобігання подальшій зміні власників кваритири чи передачі спірного майна в іпотеку, реалізації спірної квартири через можливі боргові зобов`язання відповідачки (в той час як відповідачем за даним позовом є ПП "Під ключ").

З огляду на викладене, судом не встановлено відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам, заявленим до ПП "Під ключ", а також позивачем не обгрунтовано належними доказами, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову з урахуванням інформації, наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, та суб`єктного складу даної справи.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, вивчивши аргументи позивача, викладені у заяві про забезпечення позову, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151 - 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, , суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Під ключ», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА