Справа № 127/4579/20
Провадження № 22-ц/801/1622/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 рокуСправа № 127/4579/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Літинська селишна рада Вінницького району Вінницької області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Літинська районна державна адміністрація,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Літинської селишної ради Вінницького району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Літинська районна державна адміністрація про виділення земельної ділянки в кількості 2 гектари для ведення особистого підсобного господарства із земель запасу Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 24 лютого 2021 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Желіховського В.М., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Літинської селишної ради Вінницького району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Літинська районна державна адміністрація про виділення земельної ділянки в кількості 2 гектари для ведення особистого підсобного господарства із земель запасу Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області.

Позовні вимоги з урахуванням заяви про уточненої позовної заяви мотивовані тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року «Про Державну Службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» та Указу Президента України від 08 серпня №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» є підставою для виділення йому земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого підсобного господарства із земель запасу Громадської сільської ради.

Разом з тим, вказує, що він як громадянин України має право на одержання двох гектарів землі, однак протягом тривалого часу Громадська сільська рада відмовляється її надати, мотивуючи відсутністю земельної ділянки, оскільки вона тепер перебуває в розпорядженні Держгеокадастру.

Наголошує, що відповідно до Земельного кодексу України прийняття рішень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі на місцевості здійснюється лише органом місцевого самоврядування.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із вказаним позовом в якому позивач ОСОБА_1 просив виділити йому земельну ділянку в кількості 2 гектари для ведення особистого підсобного господарства із земель запасу Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 24 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Літинської селишної ради Вінницького району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Літинська районна державна адміністрація про виділення земельної ділянки в кількості 2 гектари для ведення особистого підсобного господарства із земель запасу Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 використав своє право на безкоштовну приватизацію, яким можна скористатися лише один раз відповідно до ст. 116 ЗК України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції не звернув належної уваги на те, що рішенням Громадської сільської ради за № 277 від 14 лютого 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 набув право власності шляхом одержання земельної ділянки із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації є фіктивним. Разом з тим, вказує, що згідно архівного витягу з рішення Громадської сільської Ради народних депутатів Літинського району Вінницької області XV сесії 21 скликання від 01 квітня 1994 року затверджено рішення виконкому Громадської сільської Ради народних депутатів від 16 грудня 1993 року та передано ОСОБА_1 в приватну власність земельну ділянку площею 0,69 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться в межах АДРЕСА_1 , 0,36 га.

Відповідачі не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до листа Секретаріату Конституційного Суду України за №4-15-18/2258 від 11 липня 2018 року, ОСОБА_1 повідомлено, що вважаючи, що його права порушені внаслідок рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування він має право оскаржити такі дії та рішення у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, а також до суду відповідно до чинного законодавства (а.с. 2).

Відповідно до довідки Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області за №115 від 30 липня 2014 року, вбачається, що дійсно в 1991 році при розпаюванні племрадгоспу «Літинський» було видано земельні та майнові паї інвалідам з дитинства, які проживають на території Громадської сільської ради. Зазначено список інвалідів з дитинства, які одержали. Прізвище ОСОБА_1 у даному списку не відсутнє. (а.с. 4).

ОСОБА_1 , 1944 року народження, на день розпаювання земельних часток (паїв) ПАТ «Племзаводом «Літинський» був інвалідом дитинства, що підтверджується довідкою Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області за №02-22/76 від 22 лютого 2017 року (а.с.5).

Згідно довідки Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області за №13 від 03 лютого 2000 року, ОСОБА_1 , 1944 року народження дійсно проживав в с. Кусиківці з 1944 року і являється інвалідом дитинства першої групи. При складанні списків на одержання земельних та майнових паїв інвалідам дитинства, які проживають на території Громадської сільської ради гр. ОСОБА_1 був дійсно механічно пропущений. (а.с. 6).

Відповідно до довідки Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області за №38 від 20 січня 2008 року, ОСОБА_1 дійсно проживає в с. Кусиківці з 1944 року і є інвалідом з дитинства першої групи. При складанні списків Громадської сільської ради на одержання земельних та майнових паїв інвалідам з дитинства, які проживають на території Громадської сільської ради гр. ОСОБА_1 був механічно пропущений з невідомих причин (а.с. 8).

Станом на 01 грудня 2016 року в розпорядженні гр. ОСОБА_1 , 1944 року народження, який проживає за адресою АДРЕСА_2 в наявності немає земельної частки (паю) та земель соціальної сфери, що підтверджується довідкою Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області за №471 від 28 листопада 2016 року (а.с. 7).

Відповідно до довідки Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області за №8 від 13 січня 2012 року, ОСОБА_1 дійсно був включений в додатковий список для виділення земельного та майнового паїв, який не одержав, як механічно пропущений при подальшому оформленні цих документів (а.с. 9).

Відповідно до листа Громадської сільської ради Літинського району Вінницької області за №02-16/41 від 14 лютого 2018 року, ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року №5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, який набрав чинності з 01 січня 2013 року, всі землі, які знаходяться за межами населеного пункту в т.ч. урочище «Кут» в розпорядженні Держгеокадастру, тому виділити земельну, як працівникові соціальної сфери не в компетенції сільської ради (а.с. 10).

У громадянина ОСОБА_1 перебуває у власності земельна ділянка площею 0,5736 га з кадастровим номером :04:002:0126 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, в межах АДРЕСА_2 . Право на вказану земельну ділянку набуто на підставі рішення Громадської сільської ради за №277 від 14 лютого 2018 року у порядку безоплатної передачі земельних ділянок у власність, що підтверджується листом з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Відділ у Літинському районі (а.с.127) та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 128-131).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

З огляду на викладені обставини справи, врахувавши, що позивач ОСОБА_1 у 2018 році на підставі рішення Громадської сільської ради за №277 від 14 лютого 2018 року набув права власності шляхом одержання земельної ділянки із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації, а саме земельну ділянку площею 0,5736 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, в межах АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 128-131), тобто використав своє право на безкоштовну приватизацію, яким можна скористатися лише один раз відповідно до ст. 116 ЗК України, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні, а позивачем не додані до суду першої та/або апеляційної інстанції, будь-які належні і допустимі докази, які підтверджують факт звернення позивача ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою, клопотанням тощо, про виділення йому земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого підсобного господарства із земель запасу Громадської сільської ради та відмови у її виділенні відповідно.

Доводи апеляційної скарги про те, що на підставі рішення виконкому Громадської сільської Ради народних депутатів від 16 грудня 1993 року ОСОБА_1 передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,69 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться в межах АДРЕСА_1 , 0,36 га не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду попередньої інстанції щодо одержання земельної ділянки площею 0,5736 га із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації.

Покликання в апеляційній скарзі на фіктивність рішення Громадської сільської ради за № 277 від 14 лютого 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 набув право власності шляхом одержання земельної ділянки із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки матеріали справи не містять будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження такого.

Інші доводи скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало