Номер провадження: 22-ц/813/4261/21
Номер справи місцевого суду: 522/3732/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачКомунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2018 року у складі судді Науменка А.В.,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «ЖКС «Порто-Франківський» про зобов`язання виконати розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1042 від 04.10.2010 Про демонтаж навісу над балконом квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати КП «ЖКС «Порто-Франківський» усунути тріщину в несучій стіні квартири АДРЕСА_2 ; зобов`язати КП «ЖКС «Порто-Франківський» знести дві металевих огорожі, розташовані на прибудинковій території біля квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 . Вказаний будинок знаходиться на балансі КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» відповідно до рішення Виконкому Одеської міської ради №11449 V від 07.04.2007. Відповідно до положень ЗУ «Про захист прав споживачів», організації незалежно від форми власності зобов`язані надати відповідні по якості послуги. Розпорядженням Приморської райадміністрації ОМР №1042 від 04.10.2010 встановлено, що мешканець квартири АДРЕСА_5 в зазначеному будинку самовільно встановив навіс над балконом даної квартири, чим порушив права позивача, як власника суміжної квартири. Пунктом 1 даного розпорядження зобов`язано відповідача демонтувати цей самовільний навіс, однак це не було зроблено. Згідно зі ст. 73 ЗУ «Про місцеве самоврядування» акти органів місцевого самоврядування є обов`язковими для виконання. У мешканки квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_5 відсутні документи підтверджуючи що переобладнаний балкон та збудована частина горища на квартирою введені згідно законодавства до експлуатації. На прибудинковій території біля квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 встановлені металеві паркани. Ці паркани порушують права позивача та інших мешканців будинку, та є небезпечними. Частина незаконного паркану закріплена до коріння великого дерева, що може причинити його загибель та падіння на частину будинку, де розташована квартира позивача. Згідно зі ст. 24 Земельного Кодексу земельні ділянки на яких розташовані багатоквартирні будинки, та прибудинкова територія, знаходяться в загальній спільній власності. Послалася на те, що відповідачем не виконується п. 2.2.1 Статуту, затвердженого 04.07.2007, а саме не здійснюються роботи по утриманню та ремонту будинку. Зокрема не відремонтована щілина у стіні її квартири, незважаючи на її численні скарги, що є порушенням положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2018 року позов задоволено частково. Зобов`язано КП «ЖКС «Порто-Франківський» знести дві металевих огорожі, розміщених на прибудинковій території біля квартир АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 . В іншої частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вважаючи, що зазначеним рішенням вирішено питання про їх права, свободи та інтереси, подали апеляційні скарги.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову. При вирішені справи в суді першої інстанції апелянт вважає, що вона мала бути залучена до розгляду справи в якості третьої особи, оскільки суд вирішив питання про її права, чим порушено вимоги ст. 54 ЦПК України. Крім того, на думку апелянта, судом не враховано, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки хвіртка встановлена більш ніж 50 років тому, а позивач звернувся до суду 05.03.2018. Також апелянт посилається на те, що позовна вимога щодо зобов`язання знести дві металеві огорожі обґрунтована особистими побоюваннями щодо можливого пошкодження життєдіяльності дерева, що може призвести до його падіння та пошкодження майна власника, втім, на думку апелянта квартира, що знаходиться у власності позивача знаходиться на 2 поверсі та відповідна хвіртка не заважатиме доступу до її квартири.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 подана в частині задоволення однієї немайнової вимоги і обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову. При вирішені справи в суді першої інстанції апелянт вважає, що вона мала бути залучена до розгляду справи в якості третьої особи, оскільки суд вирішив питання про її права, чим порушено вимоги ст. 54 ЦПК України. Крім того, на думку апелянта, судом не враховано, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки хвіртка встановлена більш ніж 50 років тому, а позивач звернулася до суду 05.03.2018. Також посилається на те, що позовна вимога про зобов`язання знести дві металеві огорожі обґрунтована особистими побоюваннями, щодо можливого пошкодження життєдіяльності дерева, що може призвести до його падіння та пошкодження майна власника, втім, на думку апелянта квартира, що знаходиться у власності позивача знаходиться на другому поверсі та відповідна хвіртка не заважатиме піднятись до квартири.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову. При вирішені справи в суді першої інстанції апелянт вважає, що вона мала бути залучена до розгляду справи в якості третьої особи, оскільки суд вирішив питання про їх права, чим порушено вимоги ст. 54 ЦПК України. Крім того, на думку апелянта, судом не враховано, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки хвіртка встановлена більш ніж 50 років тому, а позивач звернулася до суду 05.03.2018. Також посилається на те, що позовна вимога про зобов`язання знести дві металеві огорожі обґрунтована особистими побоюваннями, щодо можливого пошкодження життєдіяльності дерева, що може призвести до його падіння та пошкодження майна власника, втім, на думку апелянта квартира, що знаходиться у власності позивача знаходиться на другому поверсі та відповідна хвіртка не заважатиме піднятись до квартири.

13.04.2020 та 15.04.2020 від позивача та її представника надійшли письмові пояснення в яких останні просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3

12.08.2021 від позивача надійшла заява про те, що остання не заперечує проти задоволення апеляційних скарг та просила суд розглянути справу без її участі.

30.08.2021 від ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Представник відповідач в судове засідання 31.08.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянтів ОСОБА_3 , Богданову Л.Є. та представника ОСОБА_4 , дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянти оскаржують рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання КП «ЖКС «Порто-Франківський» знести дві металеві огорожі, розміщені на прибудинковій території біля квартир АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 , отже, в іншій частині рішення не переглядається.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині вимог, виходив з того, що відсутня згода позивача, як власника квартири будинку, яка вправі користуватися прибудинковою територією, на загородження частини прибудинкової території шляхом встановлення металевої огорожі, крім того відсутній відповідний дозвіл на її встановлення, тому відповідач, як уповноважений орган повинен усунути ці порушення шляхом знесення самовільно встановленої огорожі.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності від 28.12.2009 ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав від 08.06.2011 ОСОБА_4 є власником приміщення за адресою: АДРЕСА_7 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 18.01.2001 ОСОБА_3 є співвласником кв. АДРЕСА_8 .

На підставі свідоцтва про право власності від 08.05.1997 ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить кв. АДРЕСА_8 .

Отже, апелянти є власниками квартир в будинку буд. АДРЕСА_9 на прибудинковій території якого знаходиться спірна металева огорожа.

В суді апеляційної інстанції скаржники не заперечували факт встановлення на прибудинкової території багатоквартирного будинку металевої огорожі з хвірткою, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили, що хвіртка знаходиться у їх користуванні.

Таким чином суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині знесення огорожі, вирішив питання про права апелянтів, які не були залучені до участі у справі у якості відповідачів.

Відповідно до ч. ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частин 1, 3 статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року, N 76 прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Відповідно до листа КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 21.08.2017 спірні металеві огорожі на прибудинковій території будинку АДРЕСА_9 є самовільно встановленими, та підлягали демонтажу силами ЖКС з підтриманням правопорядку працівниками поліції, але демонтаж не був виконаний.

Разом з тим як вбачається з заяви, доданої до апеляційних скарг з підписами мешканців будинку АДРЕСА_9 , останні не претендують на частину двору, зліва від входу до під`їзду, яким користується сім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказаною заявою також стверджується, що металева хвіртка до даної частини двору встановлена біля 50 років та перебуває у належному стані, нікому не заважає та ніхто крім вказаних сімей нею не користується. Вказана частина двору утримується в чистоті. Заява мешканців будинку також містить підпис позивача ОСОБА_1 .

Отже, встановленим слід вважати, що між мешканцями будинку в тому числі й позивачем, було визначено певний порядок користування земельною ділянкою, розташованою навколо будинку та узгоджено розміщення металевої огорожі з хвірткою.

При цьому огорожа встановлена особами. які не залучені до участі у справі у якості відповідачів, рішенням вирішено про їх права.

При постановленні рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене, фактичні обставини справи належним чином не встановив, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення вимог позивача про зобов`язання Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» знести дві металевих огорожі, розміщених на прибудинковій території біля квартир АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 та у вказаній частині позовних вимог слід відмовити.

Викладене не позбавляє права звернення з вимогами до належних відповідачів.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2018 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання знести металеву огорожу скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» про зобов`язання знести дві металевих огорожі, розміщених на прибудинковій території біля квартир АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 16.09.2021.

Головуючий:

Судді: