Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2812/21 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/2812/21 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про захист порушених конституційних прав та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Стрілецької О.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом у якому просила стягнути з Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради на свою користь 85 000 грн моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що при розгляді її клопотання від 05 лютого 2015 року про надання дозволу на одержання безоплатно у власність земельної ділянки Управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради було допущено істотне порушення законодавства та її конституційних прав. Вказує, що незаконність дій Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради полягає:

1. у незаконній відмові розглядати документи, долучені до клопотання від 05.02.2015, а саме: фотографії забудови АДРЕСА_1 одноповерховими житловими будинками та акту обстеження земельної ділянки від 30.04.2013 з додатком фотографії вказаної земельної ділянки;

2. у наданні в листі від 16.02.2015 №262/13 інформації, яка не відповідає дійсності, зокрема, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , затверджених рішенням міської ради від 10.09.2005 №583;

3. у наданні викопіювань з плану «червоних ліній», які не відповідають затвердженому проекту від 09.12.2005 №583;

4. у наданні викопіювання з плану міста, яке не відповідає Генеральному плану м. Житомира, затвердженому 26.12.2001 №266, затвердженому проекту 09.12.2005 №583 «червоних ліній»;

5. у наданні фрагменту з плану м. Житомира з наявністю «червоних ліній», який не відповідає затвердженому проекту від 09.12.2005 №583;

6. у незаконності висновків, викладених у листі від 16.02.2015 №262/13 та незаконній передачі вказаного листа на розгляд сесії міської ради.

Зазначає, що незаконними діями відповідача при розгляді клопотання від 05 лютого 2015 року їй заподіяно моральну шкоду, що визвало погіршення стану її здоров`я та душевні страждання, які у свою чергу позбавили її можливостей реалізувати свої звички та бажання, а також сприяло погіршенню відносин з оточуючими людьми та інші наслідки негативного характеру. Крім того, зазначає, що порушення її конституційних прав незаконним розглядом клопотання від 05 лютого 2015 року призвело до погіршення її життєвих зв`язків та вимагали додаткових зусиль для організації свого життя.

Вказує, що з метою захисту своїх конституційних прав вимушена звернутися з позовом до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради, який є правонаступником Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради та просить стягнути на свою користь 85 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішенняпо суті позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом неповно з`ясовано всі обставини справи та не надано правової оцінки доказам по справі, чим незаконно обмежив її мати не заборонені законом цивільні права. Зазначає, що судом першої інстанції не обґрунтовано зроблено висновок про те, що нею не доведено порушення її прав Управлінням містобудування та дизайну міського середовища. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідачем не доведено суду своїх заперечень щодо порушень її конституційних прав, оскільки ухвалою суду від 24.05.2021 відзив відповідача на її позовну заяву залишено без розгляду. Зазначає, що суд першої інстанції незаконно відмовив їй у розгляді основної вимоги позовної заяви про наявність незаконних дій відповідача, чим позбавив її права на справедливий розгляд справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 05 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Голови Житомирської міської ради із клопотанням, в якому просила надати дозвіл на одержання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку у межах норм безоплатної передачі у розмірі 0,10 га для міста, за адресою: АДРЕСА_1 .

До клопотання позивачем було долучено викопіювання, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, фотографії забудови, акт обстеження земельної ділянки від 30.04.2013.

Листом Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради №262/13 від 16.02.2015 адресованого Виконкому міської ради на запит №25/Д-705 від 05.02.2015 з приводу клопотання ОСОБА_1 щодо виділення земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 повідомлено, що вказана земельна ділянка, яку бажає отримати у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовується в межах «червоних» ліній АДРЕСА_2 , затверджених рішенням міської ради від 10.09.2005 №583 та відноситься до території багатоповерхової житлової забудови, згідно Генерального плану м. Житомира, затвердженого рішенням міської ради від 26.12.2001 №266. Також повідомлено, що на вказаній земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна та зазначено, що питання підготовки рішень Житомирської міської ради щодо земельних питань відноситься до компетенції управління регулювання земельних відносин міської ради, а тому заяву ОСОБА_1 необхідно переадресувати до вказаного управління за належністю.

Вбачається, що ОСОБА_1 01 вересня 2014 року зверталася до Виконавчого комітету Житомирської міської ради із запитом на отримання публічної інформації.

Відповідно до листа виконавчого комітету Житомирської міської ради від 18.09.2015 №25/А-705-6 ОСОБА_1 надано належним чином завірену копію викопіювання з генерального плану м. Житомира, затвердженого рішенням Житомирської міської ради від 09.12.2005 №583 «Про затвердження проекту «червоних» ліній вулиць та доріг з уточненням окремих положень генерального плану м. Житомира» та земельної ділянки. Повідомлено, що висновок спеціаліста при підготовці довідки управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 16.02.2015 №262/13 не складався, тому надати його немає можливості, а також і те, що детальний план території за адресою АДРЕСА_1 не розроблявся та не затверджувався, тому надати будь-які відомості або копії з нього також немає можливості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування обставин, що є передумовою відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 23 ЦК України, а також не встановлено порушення прав позивача та протиправності діяння чи бездіяльності Департаменту містобудування та земельних відносин, завданням у зв`язку із цим моральної шкоди.

Вирішуючи даний спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Так, відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої та другої ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1174 цього ж Кодексу передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, визначені ст.1173 ЦК України.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п.5 вказаної вище постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Колегія суддів також звертає увагу, що повноваження органів державної влади є дискреційними, і приймаючи рішення, адміністративний орган, може здійснювати з певною свободою розсуду, і приймати рішення найкраще за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржуються, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених повноважень.

Відповідно до діючого законодавства, практики ЄСПЛ, рішення суду має виноситись з урахуванням необхідності дотримання справедливого балансу між ефективним способом захисту порушеного права і законності такого рішення. (Справа "Федоренко проти України" Заява N 25921/02).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було надано відповіді на запити ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», надано фрагменти із генерального плану та плану «червоних» ліній (їх копії позивач долучив до матеріалів справи).

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що позивач не довела суду належними і допустимими доказами, що є її обов`язком відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, того факту, що відповідач порушив її права під час розгляду клопотання про надання їй у власність земельної ділянки від 05 лютого 2015 року, не довела, в чому полягає таке порушення, не довела на підставі доказів, долучених до позову, що відомості, викладені у відповіді від 16 лютого 2015 року, не відповідають дійсності і є недостовірними.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції позбавив її права брати участь у розгляді справи та розглянув справу у її відсутності, є безпідставними з наступних підстав.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України суди цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Нормою ч.1 ст.274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Відповідно до ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною 4 статті 274 ЦПК України встановлений виключний перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, а саме: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до ч. 1 ст.277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 16.03.2021 відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. В ухвалі про відкриття провадження зазначено, що відповідно до ст.ст. 19, 274 ЦПК України позовна заява підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

05.05.2021 ОСОБА_1 направила до суду заперечення, в яких просила змінити порядок розгляду позовної заяви та призначити справу до розгляду в загальному позовному провадженні. В обґрунтування клопотання вказала, що вважає за недоцільне проводити розгляд справи в спрощеному провадження без виклику сторін, оскільки позовна заява має велику складність. Зауважила, що розгляд справи в спрощеному провадженні позбавить її можливості захисту своїх законних прав та належного розгляду справи судом.

В частині 6 статті 279 ЦПК України зазначено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Статтею 278 ЦПК України передбачені особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні: відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі; треті особи мають право подати пояснення щодо позову в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів із дня його отримання.

За правилами ч. 1 ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

ОСОБА_1 скористалася своїми процесуальними правами та у визначений строк подала відповідь на відзив Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, предмет якого відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України не входить до переліку справ, розгляд яких належить здійснювати виключно в порядку загального позовного провадження; предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалою від 11.05.2021 відмовив в задоволенні клопотання позивача про перехід до розгляду справи зі спрощеного позовного провадження в загальне позовне провадження.

Отже, суд першої інстанції у відповідності до норм процесуального права, правильно розглянув дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність ухваленого судового рішення не впливають, а зводяться до їх переоцінки.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки рішення постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді