Справа № 161/5196/21 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/1194/21 Категорія: 37 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л. Я.,

суддів - Киці С. І., Данилюк В. А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування, за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обгрунтувала тим, що 01 березня 2016 року на автодорозі сполученням Львів-Радехів-Луцьк неподалік с. Городище Луцького району Волинської області автомобіль марки «МАН» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «Kogel» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого пішоход ОСОБА_3 загинув. Відповідальність водія транспортного засобу була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

21 лютого 2020 року на адресу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» представником позивачки ОСОБА_1 подано заяву про виплату страхового відшкодування в своїх інтересах.

Страховик повідомив позивачку про прийняте рішення щодо виплати в її користь половини розміру страхового відшкодування, посилаючись на приписи пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закону).

Позивачка, яка є матір`ю загиблого внаслідок ДТП пішохода ОСОБА_3 , вважає таке рішення страхової компанії незаконним, а тому просила суд стягнути з відповідача в її користь 19200,00 грн невиплаченого страхового відшкодування.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2021 року у цій справі позов ОСОБА_1 задоволено.

Постановлено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в користь ОСОБА_1 19200, 00 грн невиплаченого страхового відшкодування.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 липня 2021 року у цій справі постановлено стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в користь ОСОБА_1 4500 грн на відшкодування судових витрат за надання професійної правничої допомоги.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного письмового провадження без повідомлення учасників справи як малозначну.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

За матеріалами справи судом встановлено, що 01 березня 2016 року на автодорозі сполученням Львів-Радехів-Луцьк автомобіль марки «МАН» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «Kogel» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого потерпілий ОСОБА_3 загинув (а.с.7-9).

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю потерпілого ОСОБА_3 (а.с.10).

Відповідальність водія транспортного засобу була застрахована у відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

21 лютого 2020 року позивачка ОСОБА_1 подала страховику ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» заяву про виплату в її користь страхового відшкодування в розмірі 38 400,00 грн на відшкодування моральної шкоди (а.с.6).

Судом встановлено, що страхова компанія виплатила в користь позивачки ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 19 200,00 грн на відшкодування моральної шкоди (а.с.14).

Разом з тим, відповідач своїм листом від 04 червня 2020 року №2997-31 повідомив позивачку про те, що страховою компанією прийнято рішення застосувати приписи пункту 36.3 статті 36 Закону щодо поділу порівну розміру страхового відшкодування з підстав наявності вини пішохода у настанні дорожньо-транспортної пригоди (38 400 /2 = 19 200) (а.с.13).

Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно (частина 1, 2 статті 1200 ЦК України).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників власників наземних транмпортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 Закону).

Зазначені норми Закону є імперативними і не передбачають право страховика на зменшення розміру страхового відшкодування.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що, оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу перед третіми особа була застрахована у встановленому законом порядку, а тому у зв`язку з настанням страхового випадку саме на страховику ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» лежить обов`язок відшкодувати в користь позивачки ОСОБА_1 моральну шкоду.

На увагу колегії суддів не заслуговують доводи апеляційної скарги про те, що страховиком в користь позивачки правомірно виплачено половина розміру страхового відшкодування, оскільки, як вважає відповідач, саме груба необережність потерпілого, його нехтування правилами безпеки руху сприяла виникненню дорожньо - транспортної пригоди.

Нормами статті 1187 ЦК України встановлено, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Однак, доказів того, що потерпілий ОСОБА_3 бажав або свідомо допускав настання шкідливого результату (наприклад суїцид) у матеріалах справи відсутні.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

За змістом статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Натомість Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено ліміт розміру страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). При цьому Закон не передбачає випадки зменшення цього розміру, зокрема, залежно від ступеня вини потерпілого.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною 1 статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

За таких обставин суд першої інстанції дійщов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного підприємства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді