КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 369/4153/21 Головуючий у 1 інстанції: Волчко А.Я.
провадження №22-ц/824/9724/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірієва Олена Сергіївна, про визнання договору дарування не дійсним, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірієва О.С., про визнання договору дарування не дійсним.

30 березня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,8 кв.м., яка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Василенком О.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 21.11.2018 року за реєстровим №8062, на час написання позову про визнання договору дарування не дійсним належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 20.12.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано в реєстрі №2556).

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 30 березня 2021 року він звернувся до ОСОБА_2 з позовом про визнання договору дарування не дійсним.

Вказував, що оскільки ОСОБА_2 робила спроби відчужити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , то вважає, що є необхідність накласти арешт на вищезазначене майно до винесення рішення по справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким заяву задовольнити.

Скаргу обґрунтовував тим, що умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тому, відповідно до вищевказаного, вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи і безпідставно прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги повністю у зв`язку з пропуском строку позовної давності, відповідно до вимог про розірвання договору дарування, що є підставою для відмови у позові.

Зазначає, що строк позовної давності сплинув 20 грудня 2020 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 30 березня 2021 року після спливу строку позовної давності по договору дарування квартири, що спричинило відмову у забезпеченні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві щодо застосовування заходів забезпечення позову, не вказано реальну небезпеку, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Заявником не надано доказів, з яких можливо було визначити співмірність заходів забезпечення позову, який просить застосувати заявник, із заявленими позивачем вимогами, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч.2 ст.149 ЦПК України.

Проте, такі висновки не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Дослідивши заяву та додані до неї документи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, виходячи з правової природи забезпечення позову, під останнім слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача та спрямованих проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати, знецінити або вчинити інші дії, що можуть призвести в майбутньому до певних складнощів при виконанні рішення суду.

Разом з тим, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п.2 ч.1ст.150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, шляхом забороною вчиняти певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду, а також є необхідними і для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів та безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, п.1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як стверджує апелянт ОСОБА_1 , він 21 листопада 2018 року разом з відповідачкою - ОСОБА_2 продали квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого Василенком O.A., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21.11.2018 pоку за реєстровим №8056, де 1/2 частина квартири належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02.10.2018 року за реєстровим №1186 та інша Ѕ частина квартири належала відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 18.09.2018 року за реєстровим №1126. Дану квартиру в рівних частках з відповідачкою вони успадкували після смерті їхньої матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На отримані кошти від 1/2 частини проданого майна апелянт придбав собі квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого Василенком O.A., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21.11.2018 pоку за реєстровим №8062.

В грудні 2019 року він звернувся до відповідачки - своєї рідної сестри за позикою в сумі 2 000 доларів США і остання погодилась йому допомогти та позичити дану суму коштів, але в забезпечення взятих на себе зобов`язань запропонувала йому укласти договір дарування його єдиної квартири за адресою: АДРЕСА_1 - їй. В іншому б випадку вона не мала наміру позичати йому кошти. В силу тяжких життєвих обставин він був вимушений погодитись на підписання договору дарування квартири ОСОБА_2

20.12.2019 року він підписав договір дарування квартири, посвідчений Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №2556.

Гарантією його дій була написана власноручно розписка ОСОБА_4 від 20.12.2019 року, в якій вона зобов`язується після повернення їй боргу в сумі 2000 доларів США подарувати йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, назад повернути йому його ж квартиру.

Він в свою чергу написав розписку від 20.12.2019 року, в якій зобов`язався повернути взятий борг в сумі 2000 доларів США ОСОБА_2 до 20.12.2020 року.

З об`єктивних причин він не встиг повернути всю суму боргу відповідачці до 20.12.2020 pоку, але він не відмовляється від своїх зобов`язань стосовно повернення коштів.

Зазначає, що з моменту покупки ним цієї квартири №343 в будинку АДРЕСА_4 він безвиїзно один там проживає, сплачуючи комунальні послуги і іншого житла в нього немає.

Так як його сестра ОСОБА_2 робила спроби відчужити дану квартиру, то він звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищезазначене майно до винесення рішення по справі.

Крім того, в Києво-Святошинськомуу районному суді Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до апелянта про усунення перешкод у користуванні власністю і примусового виселення сторонніх осіб з квартири, (справа №369/3270/21).

Також триває досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення за ч.1ст.190 КК України відносно ОСОБА_2 .

Предметом позову є визнання недійсним договору дарування нерухомого майна (квартири), укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту квартира АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_4 від 20.12.2019 року на підставі Договору дарування від 20.12.2019 року.

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України у Постанові №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з п.4 даної постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тону, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

У разі можливого рішення суду про задоволення позовних вимог виконання такого рішення може бути утрудненим без вжиття заходів забезпечення позову, оскільки нерухомість є предметом договору, який просить позивач визнати недійсними, а у разі відчуження квартири буде втрачено сенс визнання договору недійсним.

Дана позиція зазначена в Постанові Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року (справа №369/9576/20).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції неповно встановив обставини справи і безпідставно прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи і тому колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 року і задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,8 кв.м., яка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком Олегом Анатолійовичем 21 листопада 2018 року, реєстровий № 8062, на час написання позову про визнання договору дарування не дійсним належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою Оленою Сергіївною, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано в реєстрі № 2556.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: