КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8894/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»(далі - ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп») звернулось до суду з вказаним вище позовом, в якому просилостягнути з ОСОБА_1 на його користь 12 524,42грн майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 грудня 2018 року приблизно о 14 год. 15 хв. по вул. Кільцева дорога, 16, у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю забезпеченого полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - поліс ОСЦПВВНТЗ) № АМ/006381601, виданим приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Брокбізнес» (далі - ПрАТ «СК «Брокбізнес»), транспортного засобу «Nissan Leaf», д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Toyota Corolla», д.р.н. НОМЕР_2 , який забезпечений договором добровільного страхування наземного транспорту № К-126543 від 10 серпня 2018 року, страхувальником за яким є ОСОБА_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Внаслідок вказаного ДТП було пошкоджено автомобіль «ToyotaCorolla», д.р.н. НОМЕР_2 , з вини відповідача, яка установлена в судовому порядку 5 березня 2019 р у справі № 759/164/19. Згідно з умовами договору добровільного страхування № К-126543 від 10 серпня 2018 року, на підставі страхового акту № 70 від 24 січня 2019 року, розрахунку суми страхового відшкодування, складеного 24 січня 2019 року відповідно до рахунку ФОП ОСОБА_4 № 2 від 11 січня 2019 року, та заяви про виплату страхового відшкодування від 23 січня 2019 року було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування на користь власника автомобіля «Toyota Corolla» у розмірі 51 656,00 грн з вирахуванням несплачених нею страхових платежів у розмірі 8 400,00 грн. За заявою потерпілої особи 25 січня 2019 рокугрошові кошти у розмірі 43 256,00 грн на відновлювальний ремонт транспортного засобу були перераховані на рахунок ФОП ОСОБА_4 ПрАТ «СК «Брокбізнес», з якою згідно полісу № АМ/006381601 застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, сплачено на користь ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 39 131,58 грн, щостановить виплату страховика з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля. Таким чином залишок між виплаченим розміром страхового відшкодування та сумою, яка виплачена страховиком заподіювача шкоди складає 12 524,42 грн. Посилаючись на те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до винної у ДТП особи відшкодувати завдану шкоду, а відповідач проігнорував письмову вимогу про відшкодування збитків, позивач вважає свої права та інтереси, передбачені ЦК України, Законом України «Про страхування» та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порушеними та просив відшкодовувати різницю заподіяної майнової шкоди за рахунок відповідача, як винуватця ДТП.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підтвердження того, що потерпілою у ДТП особою було фактично здійснено витрати у розмірі 51 656,00 грн позивач надав рахунок на оплату та розрахунок суми страхового відшкодування, однак ці документи не можуть вважатися належними доказами здійснення саме фактичних витрат ОСОБА_2 , а рішення позивача про здійснення їй страхової виплати ніяким чином не підтверджує факт того, що власником пошкодженого транспортного засобу було сплачено таку суму насправді. Більше того, із зазначеного вище розрахунку вбачається, що за своєю природою він є ідентичним до розрахунку здійсненого ПрАТ «СК «Брокбізнес», тобто обидва документи відображають саме оцінену шкоду. У разі виникнення розбіжностей в оціненій шкоді ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» слід було звернутися до суду з позовом саме до страховика ОСОБА_1 , тому підстави для задоволенні позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Каплю А.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що виплата страхового відшкодування була здійснена позивачем згідно рахунку № 2 від 11 січня 2019 року на реквізити ФОП ОСОБА_4 , що підтверджується платіжним дорученням № ЗР006590 від 25 січня 2019 року, а тому висновок суду першої інстанції про те, що саме потерпілою у ДТП особою було фактично здійснено витрати на відновлення транспортного засобу і виплата страхового відшкодування була здійсненна на її користь є помилковим. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд не врахував положення статей 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими передбачено, що відшкодувати вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту його фізичного зносу це обов`язок страховика відповідача, який за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу та франшизи, а за решту забиттів має відшкодувати безпосередній винуватець ДТП. Оскільки ПрАТ «СК «Брокбізнес»здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»у розмірі, визначеному статтею 29 Закону № 1961-IV, а саме 39 131,58 грн (вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, який становить 0,4728 %), то у страховика відповідача не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка становить 12 524,42 грн, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень відповідач зазначив про те, що позивач не довів, що сплачена ним сума страхового відшкодування у розмірі 51 656,00 грн є фактичним розміром шкоди, завданої потерпілому внаслідок ДТП (фактичними витратами потерпілої особи), а тому суд першої інстанції правильно вважав, що сума страхового відшкодування, яка була перерахована позивачем на користь ФОП ОСОБА_4 , не є дійсним та обґрунтованим розміром фактичної шкоди. При цьому ФОП ОСОБА_4 не має статусу «СТО-Партнер» для ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», а тому останнє не мало права розраховувати суму страхового відшкодування на підставі рахунку його № 2 від 11 січня 2019 року і, як наслідок, сума страхового відшкодування, яка була сплачена позивачем на користь потерпілої у ДТП, є необґрунтованою та такою, що розрахована у спосіб, який не відповідає умовам договору добровільного страхування. Вимагаючи відшкодування завданої шкоди без урахування зносу, позивач не довів, що використання нових деталей та комплектуючих частин автомобіля було здійснено вимушено, у зв`язку зі зняттям з виробництва однорідних виробів, а тому зношеність деталей повинна враховуватися при визначенні розміру збитків. Крім того, позивач проігнорував його вимогу про передачу пошкоджених деталей, які були нібито замінені на нові під час ремонту транспортного засобу потерпілої внаслідок ДТП особи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд даної справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 грудня 2018 року о 14 год. 15 хв. по вул. Кільцева дорога, 16, у м. Києві відбулася ДТП за участю транспортного засобу «Nissan Leaf», д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 та транспортного засобу «Toyota Corolla», д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , в результаті якої автомобіль марки (модель) «ToyotaCorolla», який належить ОСОБА_2 на праві власності, отримав механічні ушкодження.

На момент настання страхової події транспортний засіб «Toyota Corolla», д.р.н. НОМЕР_2 , за договором добровільного страхування транспортного засобу (Каско) № НОМЕР_3 від 10 серпня 2018 року, за яким страхувальником та вигодонабувачем є ОСОБА_2 , був застрахований в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

Постановою Святошинськогорайонного суду м. Києва від 5 березня 2019 року у справі № 759/164/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.

Згідно із актом огляду транспортного засобу (дефектна відомість) ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» від 28 грудня 2018 року та рахунком на оплату ФОП ОСОБА_4 № 2 від 11 січня 2019 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Corolla», д.р.н. НОМЕР_2 , становить 53 656,00 грн.

23 січня 2019 рокувласник (страхувальник) пошкодженого транспортного засобу звернулася до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування транспортного засобу № К-126543 від 10 серпня 2018 року шляхом перерахування коштів на рахунок СТО ФОП ОСОБА_4 .

На підставі страхового акту № 70 від 24 січня 2019 року та розрахунку суми страхового відшкодування, складеного 24 січня 2019 року відповідно до виставленого рахунку ФОП ОСОБА_4 № 2 від 11 січня 2019 року,позивач виплатив страхове відшкодування на користь власника автомобіля «Toyota Corolla», д.р.н. НОМЕР_2 , шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 43 256,00 грн (53 656,00 грнз вирахуванням безумовної франшизи у розмірі 2 000,00 грн, а також несплачених страхових платежів відповідно до пункту 23 договору № К-126543 у розмірі 8 400,00 грн)на рахунок ФОП ОСОБА_4 , з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без врахування коефіцієнта фізичного зносу), що підтверджується платіжним дорученням № ЗР006590 від 25 січня 2019 року.

Встановлено, що автомобіль марки (модель) «NissanLeaf», д.р.н. НОМЕР_1 , на момент ДТП був забезпечений ПрАТ «СК «Брокбізнес» шляхом укладення з ОСОБА_1 договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ № АМ/006381601 від 6 серпня 2018 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну потерпілій особі - 100 000,00 грн, а розмір франшии - 0,00 грн.

29 січня 2019 року ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» звернулося до ПрАТ «СК «Брокбізнес» із заявою (претензією) про виплату страхового відшкодування (в порядку регресу) № 70, яку 21 березня 2019 року доповнило, у зв`язку з чим відповідно до розрахунку страхового відшкодування по страховій справі № 75234 від 25 квітня 2019 року страховик відповідача здійснив на користь позивача страхову виплату у розмірі 39 131,58 грн з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових частини пошкодженого транспортного засобу, який становить 0,4728 %.

Тобто сума матеріальних збитків, які були відшкодовані потерпілому позивачем і не включені до суми страхової виплати, яка здійснена страховиком відповідача становить 12 524,42грн (51 656,00 грн /53 656,00 грн - 2 000,00 грн франшиза/- 39 131,58 грн = 12 524,42грн).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

За статтею 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

При цьому стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У відповідності до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, у якій Велика Палата відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Отже, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі статті 1194 ЦК України постановляє стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

Водночас у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до пункту 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно із вимогами пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де: С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн; С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Е З- коефіцієнт фізичного зносу.

Таким чином, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

З огляду на наведене вище, обов'язком страховика заподіювача шкоди є відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, тому за обставин цієї справи у нього не виникло обов`язку повного відшкодування шкоди в межах ліміту відповідальності.

У даному випадку позивачем, як страховиком потерпілої особи, пред`явлено вимогу до винуватця ДТП про відшкодування непогашеної частини його страховиком повної вартості відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування коефіцієнта фізичного зносу складників пошкодженого транспортного засобу.

Відносини між ОСОБА_1 як водієм забезпечувального автомобіля та його страховиком ПрАТ «СК «Брокбізнес»регулюються умовами, визначеними у договорі (полісі) ОСЦПВВНТЗ, та правилами статті 29 Закону № 1961-IV, згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки з ПрАТ «СК «Брокбізнес»виплатило на користь ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону № 1961-IV, а саме вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

Колегія суддів в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Тобто, якщо позивачу недостатньо страхового відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням (висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 333/1050/15-ц).

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18, яка прийнята після ухвалення оскаржуваного судового рішення у розглядуваній справі та підлягає врахуванню в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, він має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 12 524,42 грн, як різниці між сумою вартості відновлювального ремонту та страховою виплатою, здійсненою в межах ліміту відповідальності (із розрахунку 51 656,00 грн /53 656,00 грн - 2 000,00 грн франшиза/- 39 131,58 грн страхова виплата = 12 524,42 грн).

Посилання місцевого суду як на підставу відмови у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі на те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту проведення потерпілою особою відновлювального ремонту транспортного засобу та здійснення нею фактичних витрат шляхом сплати відповідною суми, є помилковими.

Так, позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Позивачем надано належні і допустимі докази на підтвердження завданих збитків, внаслідок ДТП, що сталась з вини відповідача, у вигляді витрат, які власник пошкодженого автомобіля мусила зробити, для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) у розмірі 51 656,00 грн, а відповідачем вказаний розмір збитків не спростовано.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц (провадження № 61-4463св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц (провадження № 61-34581св18), від 21 липня 2021 року у справі № 757/33065/18-ц (провадження № 61-691св21).

Крім того, суд не врахував, що виплата страхового відшкодування була здійснена позивачем згідно рахунку № 2 від 11 січня 2019 року та інших зібраних документів у страховій справі безпосереднього на рахунок ФОП ОСОБА_4 , що підтверджується платіжним дорученням № ЗР006590 від 25 січня 2019 року, а тому під час розгляду справи не було підстав вважати, що саме потерпілою у ДТП особою були фактично понесені кошти на відновлення транспортного засобу за рахунок виплаченого їй страхового відшкодування.

Також є помилковими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, висновки суду першої інстанції щодо розрахунків сум страхових відшкодувань, здійснених страховими компаніями, які на переконання суду за своєю природою є ідентичними та відображають саме оцінену майнову шкоду.

За змістом статей 9, 22-28, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП, зокрема майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Вказаним Законом № 1961-IV визначений порядок розрахунку шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу. Зокрема, відповідно до статті 29 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою.

Наведене дає підстави для висновку, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц (провадження № 61-4463св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц (провадження № 61-34581св18).

Як свідчать матеріали справи, виплачений позивачу розмір страхового відшкодування в сумі 39 131,58 грн не покривав реальної вартості відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Corolla», д.р.н. НОМЕР_2 , що за мінусом франшизи становить 51 656,00 грн, а страховик відповідача здійснив розрахунок виплаченого страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових частини пошкодженого транспортного засобу, відтак різниця невідшкодованої позивачу суми майнової шкоди (страхової виплати) у розмірі 12 524,42грн підлягає стягненню саме з винної особи.

При цьому якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно з вимог статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача майнової шкоди у визначеному позивачем розмірі, у тому числі з підстав того, що у разі виникнення розбіжностей в оціненій шкоді позивачу слід було звернутися до суду з позовом саме до страховика відповідача, є необґрунтованими. Стягнення різниці між сумою фактичних витрат та виплаченою сумою страхового відшкодування страховою компанією з відповідача як з винної особи відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Безпідставними були посилання відповідача в суді першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, оскільки в цій справі та у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, різні фактичні обставини справи.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Таким чином, колегія суддів констатує, що у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суди на підставі статті 1194 ЦК України постановляють стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної у результаті пошкодження транспортного засобу, у більшості випадків ця різниця утворюється внаслідок того, що за договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхові компанії вартість відновлювального ремонту обраховують з урахуванням коефіцієнту зносу транспортного засобу, тоді як фактичні витрати на ремонт здебільшого перевищують зазначену суму.

Оскільки у даній справі вартість майнового збитку, завданого власнику пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений на користь позивача розмір страхового відшкодування, то ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» має право вимагати стягнення з ОСОБА_1 різниці між фактичною вартістю ремонту транспортного засобу з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим ПрАТ «СК «Брокбізнес».

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 12 524,42грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив у випадку задоволення позову зобов`язати позивача передати йому пошкоджені деталі, які були замінені на нові в результаті ремонту пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу «Toyota Corolla», д.р.н. НОМЕР_2 , а саме: бампер передній, крило праве переднє, двері праві передні, аракал дверей.

Разом з тим, вказана вимога заподіювача шкоди може бути пред`явлена саме до потерпілої в ДТП особи, яка учасникам вказаного судового провадження не являється і судом першої інстанції до участі у справі не залучалася, а тому таке клопотання відхиляється колегією суддів як необґрунтоване.

Зазначене відповідає роз`ясненням, що містяться у пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до яких ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що при стягненні з відповідача на користь позивача різниці між фактичним розміром завданих збитків та виплаченим страховим відшкодуванням, відсутні підстави для зобов`язання ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» передати ОСОБА_1 пошкоджені у результаті ДТП деталі автомобіля особи, яка не приймає участь у справі, які були замінені на нові у результаті проведених ремонтних робіт.

До апеляційної скарги представник позивача додала клопотання про долучення до матеріалів справи та дослідження судом апеляційної інстанції нових доказів у справі, а саме: копію акту виконаних робіт та наданих послуг щодо ремонту транспортного засобу, складеного 25 січня 2019 року ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ФОП ОСОБА_4 .

Згідно із вимогами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Зважаючи на те, що стороною позивача не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали їй подати при зверненні до суду першої інстанції чи у встановлений законом строк під час розгляду справи всі наявні у неї докази, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, то долучені до апеляційної скарги письмові докази, якими вона обґрунтовує мотиви скарги, не можуть бути покладені в основу судового рішення суду апеляційної інстанції та відхиляється під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем по справі, а саме 2 102,00 грн судового збору за пред`явлення позову та 3 153,00 грн за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 5 255,00 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 12 524,42грн (дванадцять тисяч п`ятсот двадцять чотири гривні 42 копійки) майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та 5 255,00 грн (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять гривень) витрат по сплаті судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній