Справа № 346/3186/21
Провадження № 22-ц/4808/1324/21
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Горейко М.Д., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Єлісевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Острицького Андрія Олеговича на ухвалу Коломийського міськрайонного суду, постановлену суддею Махно Н.В. 14 липня 2021 року в м. Коломиї у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради про стягнення недоплаченої частини разової грошової допомоги до 5 травня, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави України в особі Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради про стягнення недоплаченої частини разової грошової допомоги до 5 травня та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у 2020 році ОСОБА_1 отримав статус особи з інвалідністю 3 групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 19.02.2020 року. Позивач перебуває на обліку в Департаменті соціальної політики Коломийської міської ради та отримує разову грошову допомогу, передбачену законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань».

Зазначає, що у 2020 році отримав таку допомогу в розмірі 3160,00 грн., а в 2021 році 3391,00 грн., у відповідності до постанов КМУ №112 від 19.02.2020 року та №325 від 08.04.2021 року. Однак вважає, що такий розмір виплаченої допомоги суперечить ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно якої грошова допомога повинна виплачуватись у розмірі семи мінімальних пенсій за віком.

Таким чином йому було протиправно не виплачено частину разової грошової допомоги до 5 травня у сумі 8306,00 грн. у 2020 році та 8992,00 грн. у 2021 році.

Вказує, що звертався з даного приводу до відповідача, однак отримав відповідь, що виплачена йому сума грошової допомоги встановлена урядом, та нарахована і виплачена у відповідних розмірах.

Також зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 у справі №1-28/2008 визнано таким, що не відповідає Конституції України, положення п. 20 розділу ІІ «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було викладено у редакції, за змістом якої разова грошова допомога учасникам бойових дій до 5 травня виплачувалася щорічно у розмірі, визначеному КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Також рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 року №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України, окреме положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачала, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та в розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вважає, що відновлення його порушеного права можливе шляхом стягнення з відповідача на його користь разової грошової допомоги у розмірі, передбаченому ч. 5 ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме семи мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплачених сум за 2020 та 2021 роки, тобто 17298,00 грн.

Також вважає, що вказаним порушенням права власності йому було спричинено моральну шкоду, яка оцінює в сумі 474937,66 грн.

Просить стягнути вказані суми з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 14 липня 2021 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Острицький А.О. подав апеляційну скаргу. Вважає дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

На його думку, висновок суду першої інстанції про те, що дана справа повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства, суперечить чинним нормам процесуального права.

Так, ч. 5 ст. 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, тільки якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Однак в даному випадку вимоги вирішити публічно-правовий спір заявлено не було.

У справі, яка розглядається, позивач не оскаржує дії, бездіяльність Держави Україна в особі суб`єкта владних повноважень.

Просить скасувати ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 14.07.2021 року та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Департамент соціальної політики Коломийської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи апелянта необґрунтованими та не відповідають вимогам закону. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце слухання справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся в суд в порядку цивільного судочинства з позовом до держави Україна в особі Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради про стягнення недоплаченої частини разової грошової допомоги до 5 травня та стягнення моральної шкоди.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом позовної заяви позивач оскаржує правомірність дій Держави України (в особі Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради) у сфері соціального захисту населення, а відповідач є суб`єктом владних повноважень. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, відносяться до юрисдикції адміністративних судів, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Іншого порядку судового провадження у справах про стягнення допомоги до 05 травня чинним законодавством не передбачено. При цьому позовна вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про стягнення допомоги до 05 травня.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Згідно з пунктами 1-2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Частиною п`ятою статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За змістом п. 2 ч.1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому, у тому числі: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають змісті спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (див., рішення у справі «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielskiand PPU Polpure v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява №39199/98, п. 62 та у справі «Воловік проти України» (Volovik v. Ukraine) від 6 грудня 2007 року, заява №15123/03.).

Термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції (995_004) спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zandv. Austria), заява №7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» (Coeme and Othersv. Belgium), №№32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII). Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті передбачає» усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)». (додатково див. п. 23-24 рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заяви №29458/04 та №29465/04) від 20.07.2006 року.

Апеляційний суд зазначає, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позов заявлено з приводу стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 17298,00 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої суми разової грошової допомоги до 5 травня 2020 року та 2021 року.

При цьому позивач був позбавлений можливості її отримати через прийняття нормативно-правового акту, який в подальшому був визнаний неконституційним, проте хоче отримати недоотриману допомогу, а не компенсацію чи іншу виплату, яка не стосується основної виплати.

Преамбулою Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належним умов для їх життєзабезпечення. А отже є спеціальним нормативно-правовим актом, який покладає на певні державні структури обов`язки по створенню та забезпеченню певних умов соціального захисту ветеранів війни.

Частина 5 ст. 12 вказаного Закону передбачає виплату учасникам бойових дій щорічної разової грошової допомоги до 5 травня. Тобто, органи, які здійснюють таку виплату, виступають щодо учасників бойових дій не як рівноправна сторона, а як носій суверенної влади, на який покладено обов`язок по забезпеченню соціального захисту ветеранів війни (зокрема, через виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня).

Таким чином вирішення по суті даного спору буде залежати від правомірності нарахування та виплати позивачу вищевказаної щорічної разової грошової допомоги, а такі правовідносини за своїм змістом є публічно-правовими та ґрунтуються на нормах публічного права, а тому мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

При цьому вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від основної вимоги про стягнення недоплаченої частини разової грошової допомоги до 5 травня.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що даний спір належить до юрисдикції адміністративного суду, а тому не може розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За встановлених обставин та норм процесуального закону в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки справу не належить розглядати за правилами цивільного судочинства.

Ухвала суду прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Острицького Андрія Олеговича залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: М.Д. Горейко

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 13 вересня 2021 року.