Провадження №2/523/110/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Сирф Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 17 в м. Одеса, цивільну справу № 523/20116/20, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, усунення перешкод в користуванні власністю, вселення,

ВСТАНОВИВ:

29.12.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яким просить: визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 усунути та не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , вселити ОСОБА_1 до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовано позовні вимоги тим, що вказана вище квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки набута нею за час шлюбу з відповідачем на підставі договору дарування, у вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік - відповідач. 28.11.2017 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області шлюб між сторонами розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 278, та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 . Після розірвання шлюбу відповідач не здійснив дій щодо зняття з реєстрації свого місця проживання за вказаною адресою. Вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою, внаслідок не проживання в зазначеній квартирі тривалий термін. Більш того, позивач зазначає, що спільне проживання з колишнім чоловіком у належній їй однокімнатній квартирі житловою площею 13, 2 кв.м є неможливим. Крім того, відповідач позбавив позивачку права використовувати квартиру для власного проживання, оскільки чинить їй перешкоди у користуванні квартирою: повністю обмежив позивачці доступ до квартири, замінив замки до вхідних дверей, вселив до квартири квартирантів. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді від 04.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позов.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилась. Представники позивача адвокати Євценко Р.І., Балдинюк - Штельмах С.В. підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився. Представник відповідача - адвокат Бельченко Ю.А., з`явившись до судового засідання, не визнав позов, відзив на позов до суду не подав, доказів в підтвердження своїх доводів суду не надав, не заперечував проти закриття підготовчого провадження по справі. Разом із тим, адвокат Бельченко Ю.А. довів до відома суду, що відповідачем подано до Суворовського районного суду м. Одеси позовну заяву про визнання договору дарування від 24.04.2008 року - кв. АДРЕСА_2 , удаваним правочином, разом із тим судом ще не вирішено питання відкриття провадження у справі, клопотань про відкладення даної справи до вирішення питання про відкриття провадження у іншій справі або про зупинення провадження у даній справі, на стадії підготовчого провадження, суду не заявляв.

Третя особа Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, не забезпечив участь свого представника до судового засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Заявою, яка надійшла до суду 21.04.2021 року, третя особа просила розглянути справу за її відсутності. Також від третьої особи до суду надійшли пояснення по справі про те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: 1) заяви особи або її представника за формою згідно додатком 11 до Правил; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Посилаючись також на ст. 391 ЦК України, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зазначив, що за умови виникнення встановлених чинним законодавством України підстав для зняття з реєстрації місця проживання Відповідача - ОСОБА_2 , Позивач може звернутись до Департаменту для отримання відповідної адміністративної послуги з поданням необхідних документів.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 22.03.2021 року, при відсутності заперечень сторін, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судових засіданнях, під-час розгляду справи по суті, приймали участь представники позивача ОСОБА_1 - адвокати Євценко Р.І., Балдинюк-Штельмах С.В. та представник відповідача - адвокат Бельченко Ю.А. Представники позивача наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначив що позивачем не доведено позовні вимоги, зокрема створення відповідачем позивачу перешкод у користуванні квартирою. Судом було допитано свідка ОСОБА_3 , яка була викликана за клопотанням сторони позивача. Представник відповідача Бельченко Ю.А. заявляв неодноразово суду клопотання про зупинення провадження по цій справі до набрання чинності рішенням по справі №5234584/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування від 24.04.2008 року - кв. АДРЕСА_2 удаваним правочином.

Ухвалою суду від 22.04.2021 року, не виходячи до нарадчої кімнати, та ухвалою суду від 13.07.2021 року, суд постановив відмовити у задоволенні клопотання адвоката Бельченко Ю.А., зокрема з підстав ч.3 ст. 210 ЦПК України, яка унеможливлює зупинення судом провадження у справі, з наведених представником підстав, на стадії розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 13.07.2021 року судом було оголошено перерву до дослідження письмових доказів по справі, до 14.09.2021 року.

У судове засідання 14.09.2021 року не з`явились позивач, представник позивача, відповідач, представник відповідача, третя особа без самостійних вимог на предмет спору, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Заявою від 14.09.2021 року представник позивача - адвокат Євценко Р.І. просив розглянути справу у його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що сторони є належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, представники позивача та відповідача надали суду свої пояснення, на попередньому судовому засіданні було оголошено перерву перед дослідженням письмових доказів по справі, суд дійшов висновків про можливість розгляду справи та прийняття рішення за наявними матеріалами справи.

Судом здійснювалось фіксування судового засідання технічними засобами, крім 14.09.2021 року - не здійснювалось, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі. 28.11.2017 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області шлюб між сторонами розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 278, та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 являється власником однокімнатної квартири під АДРЕСА_2 загальною площею 22,9 кв.м, житловою площею 13,2 кв.м., на підставі договору дарування від 24.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2031. Зазначене підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування від 24.04.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2031 та Інформаційною довідкою №237663324 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

В спростування заявлених позовних вимог, представник відповідача - адвокат Бельченко Ю.А. зазначав, що позивач ОСОБА_1 не є належним власником однокімнатної квартири під АДРЕСА_2 загальною площею 22,9 кв.м, житловою площею 13,2 кв.м., договір дарування є удаваним, оскільки насправді нібито було укладено договір купівлі-продажу квартири, кошти на які надавав особисто Відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Нормами ст.ст. 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України).

Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада (ч. 1 ст. 720 ЦК України).

Частиною 1 ст. 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Частиною 4 ст. 722 ЦК України регламентовано, що прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, чч. 3, 5 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

В силу положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку доводам адвоката Бельченко Ю.А., щодо удаваності договору дарування від 24.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2031, суд виходить із відсутності доказів такої удаваності в матеріалах справи, презумпції правомірності правочину, встановленої ст.204 ЦК України.

За викладених обставин, суд критично відноситься до вищенаведених доводів адвоката Бельченко Ю.А., не приймає їх до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Згідно листа № 2305/01-07 від 17.12.2020 року директора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Абрамової Є.Г. за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації місця проживання 13.06.2008 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації місця проживання 26.10.2017 року.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила суду, що 12 років проживає в квартирі АДРЕСА_3 . Знала позивача та відповідача, як подружжя, сторони по справі у квартирі АДРЕСА_2 не проживають. В зазначеній квартирі проживали квартиранти, які часто змінювались. Більше 1,5 років за вказаною адресою проживає квартирант, який психічно не врівноважений, грубо їй відповідає, коли вона робить зауваження, якось з 2 до 4 ночі кидався меблями та кричав, чим порушив громадський порядок і спокій мешканців будинку, з цього приводу свідок викликала поліцію та зверталась з письмовими заявами до дільничного офіцера поліції. Вона також просила позивача та відповідача виселити квартиранта, після чого їй подзвонив відповідач ОСОБА_2 і в грубій формі сказав, що її це не стосується, заткнув рот їй та її мамі. Квартиранта вона бачить постійно, оскільки він відкриває в квартирі двері та вікна, шумно себе поводить, про те що він орендує квартиру, дізналась від нього самого. Також зазначила, що ОСОБА_2 не проживав в квартирі АДРЕСА_2 .

Згідно листа начальника відділення №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області С.Волкова від 26.02.2021 №60.7/429, на початку січня 2021 року ОСОБА_3 зверталась із заявою до відділення поліції №2 в якій просила прийняти міри до сусіда кв. АДРЕСА_4 , який в нічний час шумить та буянить. Під-час розгляду вказаної заяви відносно гр. ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП. До листа додано заяву ОСОБА_3 та копію протоколу про адміністративне правопорушення, які також надані суду до матеріалів справи.

Згідно постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2021 року по справі №523/2782/21 ОСОБА_5 звільнено від адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП, за вищевказаною подією, за малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

Предметом даного позову є визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кв. АДРЕСА_2 , зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення ОСОБА_1 в квартиру.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві.

Проаналізувавши наведену норму закону, суд дійшов висновків, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності, їх поважність та термін відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 р. у справі№ 209/2642/18).

За даних обставин, судом встановлено, що ОСОБА_2 не проживає в кв. АДРЕСА_2 понад один рік. Це підтверджується показаннями свідка ОСОБА_3 , наданими у судовому засіданні, матеріалами справи, зокрема: копією листа начальника відділення №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області С.Волкова від 26.02.2021 №60.7/429, копією заяви ОСОБА_3 від 11.01.2021 року, копію протоколу про адміністративне правопорушення від 15.01.2021 року Серія ВАБ 3508718, копією постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2021 року по справі № 523/2782/21.

Поважної причини відсутності відповідача ОСОБА_2 за місцем своє реєстрації: в квартирі АДРЕСА_2 , понад рік, судом не встановлено, як і наявності домовленості між ним та власником житла ОСОБА_1 .

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 не має у власності нерухомого майна, разом із тим у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа про поділ майна між сторонами.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Бельченко Ю.А. повідомив спочатку, що не знає, чи користується ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_2 , потім зазначив, що останнім часом не користується.

Зібрані по справі докази в їх сукупності свідчать про свідому поведінку ОСОБА_2 щодо не проживання та про втрату ним інтересу до кв. АДРЕСА_2 , як до житлового приміщення для власного проживання. Доказів іншого відповідачем суду не надано. Більш того, суд вважає за необхідне зауважити на тому, що відповідач по справі, на виконання ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надав суду взагалі жодного доказу, як в спростування заявлених позивачем вимог та доводів, так і в підтвердження своєї позиції.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Отже, суд дійшов висновків, що пред`явлені позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню, з метою поновлення порушених прав позивача. Внаслідок того, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час не користується кв. АДРЕСА_2 , суд не вбачає порушення його конституційного права на житло, внаслідок задоволення позову.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

За даних обставин, законними і обґрунтованими визнаються судом вимоги позивача ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 усунути, не чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та вселення до квартири.

У судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо створення відповідачем перешкод у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вселення до неї квартирантів, зміни замків, зокрема це також вбачається із показань свідка ОСОБА_3 , яка стверджувала про те, що в телефонній розмові відповідач ОСОБА_2 , на скарги свідка щодо дій квартиранта, не заперечував передачу квартири в оренду та зазначив про те, щоб свідок не втручалась в ці справи. В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 , на виконання ст. 81 ЦПК України, не надав суду жодного доказу в спростування цих обставин.

Одночасно, підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 , як власника квартири, про вселення до квартири АДРЕСА_2 , як похідні від попередніх позовних вимог про усунення перешкод в користуванні.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі викладеного, враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку, що пред`явлені позові вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Приймаючи рішення суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач понесла витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681,60 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № ПН31219 від 29.12.2020 року.

Враховуючи, що позов задоволено повністю, судовий збір в розмірі 1681,60 гривень покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 11, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, вселення, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , усунути та не чинити перешкоди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681,60 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складений 20.09.2021 року.

Суддя: К.О. Далеко