ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 вересня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1072/20

Головуючий у першій інстанції - Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1282/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Прилуцький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), ОСОБА_2 про визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м. Прилуки, Чернігівська область,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - дата відсутня,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) та ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 25.09.2020 (а.с. 66-67), просила: визначити розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з відкритим виконавчим провадженням № 24664880 в Прилуцькому міськрайонному відділі ДВС Північно-Східного МУМЮ (м. Суми) з виконання виконавчого листа Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області № 2-2551-2010 від 18.01.2011 в сумі 42828,25 за період з 01.10.2016 по грудень 2019 року; стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з березня 2015 року по лютий 2020 року в сумі 15560,66 грн; судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 грудня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на дочку ОСОБА_3 , 2010 року народження, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.12.2010 і до досягнення нею повноліття. Після отримання виконавчого листа, позивачка звернулася до Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби про примусове виконання виконавчого листа №2-2551-2010, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області 18.01.2011, про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів згідно із зазначеним рішенням суду. Проте останній з часу присудження аліментів сплачував їх не в повному розмірі, внаслідок чого за період з 01.10.2016 по грудень 2019 року утворилася заборгованість.

28.02.2020 позивачка звернулась до відповідача - Прилуцького міськрайонного відділу ДВС із заявою щодо обчислення розміру заборгованості відповідача ОСОБА_2 по сплаті аліментів з грудня 2010 по лютий 2020 року відповідно до середньомісячної заробітної плати працівника для даної місцевості згідно із ст. 195 СК України.

26.03.2020 на вказане звернення позивачка отримала відповідь з трьома розрахунками заборгованості ОСОБА_2 , з яких вбачається, що заборгованість по сплаті аліментів почала виникати з березня 2015 року та періодично змінювалась в залежності від сум, перерахованих відповідачем. З жовтня 2016 року сума заборгованості почала щомісячно збільшуватись у зв`язку з несплатою аліментів відповідачем..

Визначаючи розмір заборгованості ОСОБА_2 , відділ ДВС нарахував заборгованість відповідно до середньомісячної заробітної плати працівника по Чернігівській області за період з січня 2020 року по лютий 2020 року, таким чином відповідно до розрахунку ДВС заборгованість по аліментам станом на лютий 2020 року становить 5762,30грн.

Позивачка не погоджується з визначеним відповідачем - Прилуцьким МВ ДВС, розміром заборгованості, оскільки відповідно до положень частини статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Оскільки ОСОБА_2 не працював на час виникнення заборгованості зі сплати аліментів з жовтня 2016 року, то відповідно державний виконавець мав провести розрахунок виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, тобто по м. Прилуки за місцем реєстрації відповідача та з початку виникнення заборгованості з жовтня 2016 року, а не з січня 2020 року, що свідчить про порушення ним вимог частини 2 статті 195 СК України.

Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 пені та її розміру, позивачка посилається на висновки ВП ВС, викладені у постанові від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц, щодо порядку здійснення розрахунку пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини.

При цьому позивачка звертає увагу суду, що розрахунок пені проведений нею виходячи із розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, що проведений державним виконавцем, оскільки саме з вини державного виконавця і в порушення вимог частини 3 статті 195 СК України та п. 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень не проводилось нарахування заборгованості по сплаті аліментів виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості та не повідомлялось про це відповідача ОСОБА_2 , тому останній має сплатити пеню в сумі 15560,66 грн, виходячи саме з розміру заборгованості, обрахованого державним виконавцем.

На думку позивачки, ОСОБА_2 свідомо уникає сплати аліментів, офіційно не працевлаштовується, хоча має значні постійні доходи та майно.

09.06.2021 позивачка надала детальний опис наданої адвокатом правничої допомоги та просила суд стягнути з відповідачів понесені нею витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн (а.с. 112-113).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року позов задоволено частково. Визначено розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 жовтня 2016 року по грудень 2019 року включно, в розмірі 42828 грн. 25 коп.

Стягнуто з Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Суми) та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правничої допомоги по 2500 грн та по 420,40 грн судового збору з кожного.

В іншій частині позову - відмовлено.

Задовольняючи вимоги позивачки до Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) та ОСОБА_2 в частині визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів, суд першої інстанції послався на положення частини 2 статті 195 СК України та зауважив, що оскільки платник аліментів відповідач ОСОБА_2 не працював на час виникнення заборгованості зі сплати аліментів з жовтня місяця 2016 року, то відповідно державний виконавець зобов`язаний був провести розрахунок заборгованості виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, тобто по м. Прилуки за місцем реєстрації відповідача та з початку виникнення заборгованості з жовтня 2016 року, а не нараховувати аліменти в значно меншому розмірі, виходячи з прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у розмірі 30%, а в подальшому, у зв`язку з підвищенням мінімальної межі, у розмірі 50%.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення пені, суд дійшов висновку, що в діях відповідача ОСОБА_2 відсутня винна поведінка щодо виникнення та несплати заборгованості по аліментах, оскільки саме з вини державного виконавця і в порушення нею вимог ч.3 ст.195 СК України та п.4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, не проводилось нарахування заборгованості по сплаті аліментів виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості та не повідомлялось про це відповідача ОСОБА_2 , і виникнення даної заборгованості пов`язане не з ухиленням відповідача від сплати аліментів.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильну оцінку доказів по справі, просить вказане рішення в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 на її користь неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з березня 2015 року по лютий 2020 року у сумі 15560,66 грн скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про відсутність винної поведінки щодо виникнення та несплати заборгованості по аліментах в діях відповідача ОСОБА_2 скаржниця вважає помилковими. Вказує, що дослідженими судом розрахунками заборгованості по сплаті аліментів, проведеними державним виконавцем, достовірно підтверджується, що в період з березня 2015 по лютий 2020 року відповідач не у повному обсязі сплачував мінімальний гарантований державою розмір аліментів 30% та 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку з чим і виникла заборгованість по їх сплаті. Звертає увагу, що у відзиві на позовну заяву відповідач сам підтвердив свою вину у несплаті аліментів, зазначивши, що не має постійного доходу та не може знайти роботу з офіційним працевлаштуванням.

ОСОБА_1 наголошує, що розрахунок пені проведений нею згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, що був проведений державним виконавцем, а тому, з урахуванням необізнаності відповідача про більший розмір аліментів з вини державного виконавця, стягненню підлягає пеня, вирахувана саме з розміру заборгованості, що встановлений державним виконавцем.

На вказану обставину звертала увагу позивачка і в суді першої інстанції.

Крім того, позивачка посилається на роз`яснення, викладені у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, відповідно до яких передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

У зв`язку з наведеним скаржниця вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні пені, вирахуваної на основі розрахунку державного виконавця, оскільки за вказаним розрахунком була наявна заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_2 і презумпція його вини в несплаті аліментів у встановленому державним виконавцем розмірі належними та допустимими доказами не спростована.

Окрім вказаних вимог ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку з наданням їй правничої допомоги під час апеляційного перегляду справи, вона планує понести витрати на послуги адвоката в сумі 3000 грн.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 просить скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, як таке, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права. Відповідач погоджується з розміром заборгованості за аліментами, встановленим судом та стверджує, що він не ухилявся від сплати аліментів на дитину, періодично по можливості погашав заборгованість. Звертає увагу, що відповідно до розрахунку державного виконавця, на час розгляду справи районним судом заборгованість у нього взагалі була відсутня.

Таким чином відповідач вважає, що підстави для застосування відносно нього санкцій у вигляді пені відсутні.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач Прилуцький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Рішення суду в частині визначення заборгованості сторонами не оскаржується, тому з огляду на положення ст.367 ч.1 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені вимогам ст.263 ЦПК України не відповідає.

По справі встановлено, що після укладення шлюбу 17.05.2019 з ОСОБА_5 ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 12).

Сторони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 26.08.2010 (а.с.11).

З копії виконавчого листа №2-2551/2010, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області 18.01.2011 вбачається, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.12.2010 в цивільній справі №2-2551-2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки щомісячно аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.12.2010 і до досягнення нею повноліття (а.с.13).

28.02.2020 позивачка звернулась до Прилуцького міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) із заявою про обчислення розміру заборгованості відповідача ОСОБА_2 по сплаті аліментів за період з грудня 2010 року по лютий 2020 року відповідно до середньомісячної заробітної плати працівника для даної місцевості у відповідності до статті 195 СК України (а.с.14).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 листом №19.14-32/16107 від 19.03.2020 Прилуцький міськрайонний відділ ДВС надав розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_2 за період з 01.08.2012 по лютий 2020, відповідно до якого нараховано боржнику аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (а.с. 16-18). Із вказаного розрахунку вбачається, що заборгованість по сплаті аліментів почала виникати з березня 2015 року та періодично змінювалась, в залежності від перерахованих відповідачем сум, а з жовтня 2016 року сума заборгованості по аліментах почала збільшуватись щомісячно. Згідно з даним розрахунком заборгованість по аліментам ОСОБА_2 станом на лютий 2020 року становить 5762,30 грн (а.с.15-18).

Згідно з наданою 09.04.2020 Головним управлінням статистики у Чернігівській області на звернення адвоката Чередніченка О.М. інформацією про середньомісячну заробітну плату штатних працівників у м. Прилуках та проведеного позивачкою на підставі такої інформації розрахунку, заборгованість відповідача ОСОБА_2 по сплаті аліментів виходячи із середньої заробітної плати працівника у м. Прилуки з жовтня 2016 року і по грудень 2019 року становить 42828,25грн (а.с.19-22).

Розглядаючи справу в частині визначення розміру заборгованості, суд першої інстанції встановив, що у виникненні заборгованості по аліментах вбачається пряма вина відповідача ОСОБА_2 , який має стабільний значний дохід, займаючись будівельними роботами, і відповідачем не наведено жодних доказів, що його дохід є незначним, а тому суд прийняв це як спробу уникнути від відповідальності.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що ним частково сплачувалися аліменти, суд вважав безпідставними, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, а у випадку неможливості сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі відповідач не був позбавлений можливості звернутися до суду з позовом в порядку, передбаченому ст. 192 СК України.

Таким чином районний суд дійшов висновку про визначення суми заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 з 01 жовтня 2016 року по грудень 2019 року в сумі 42828,25 грн, відповідно до уточнюючого розрахунку, наданого позивачкою, який судом визнано правильним.

Згідно з проведеним позивачкою розрахунком у зв`язку з неналежною сплатою аліментів на утримання дитини та виникненням заборгованості у встановленому державним виконавцем розмірі, сума пені за період з 01.10.2016 по лютий 2020 року становить 15560,66 грн (а.с.23-25).

Обґрунтовуючи свої вимоги в оскаржуваній частині позивачка вказувала, що розмір пені розрахований нею саме з того розміру заборгованості по аліментам, про яку був обізнаний відповідач ОСОБА_2 , та яку він свідомо погашав нерегулярно, в довільних сумах та з порушенням строків. Неможливість вчасної сплати аліментів у встановленому судом розмірі відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджена. Отже, на думку позивачки, презумпція вини у вказаних діях відповідача не спростована, а тому вимоги про стягнення пені обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивачки та часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України).

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2020 у справі № 661/905/19.

У зазначеній постанові Верховний Суд уточнив висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.08.2018 у справі № 572/1689/16-ц, зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Таким чином, встановивши, що у виникненні заборгованості по аліментах вбачається пряма вина відповідача ОСОБА_2 , який має стабільний значний дохід, займаючись будівельними роботами, і відповідачем не наведено жодних доказів, що його дохід є незначним, що свідчить про намагання відповідача уникнути від відповідальності, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що він не ухилявся від сплати аліментів на дитину та періодично по можливості погашав заборгованість презумпцію вини відповідача у несвоєчасній сплаті аліментів не спростовують.

Заборгованість по аліментах в сумі, визначеній судом першої інстанції дійсно виникла унаслідок неправильного їх нарахування державним виконавцем, однак, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, він періодично не сплачував аліменти навіть у встановленому державним виконавцем розмірі, що є меншим за фактичний.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, а у випадку неможливості сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі відповідач не був позбавлений можливості звернутися до суду з позовом в порядку, передбаченому ст. 192 СК України.

Розрахунок пені, що наданий позивачкою, є частково не вірним, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Наданий позивачкою розрахунок пені в частині визначення сум заборгованості за період з 01 жовтня 2016 року по грудень 2019 року здійснений, виходячи із розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, що проведений державним виконавцем з порушенням вимог частини 2 статті 195 СК України. Позивачка виходила з того, що відповідач був обізнаний саме про ці суми щомісячних виплат.

Колегія суддів вважає, що позивачкою доведений той факт, що, будучи обізнаним стосовно щомісячних платежів, відповідач періодично ухилявся від їх сплати, через що виникла заборгованість на яку повинна нараховуватися пеня.

Відповідач дані обставини не спростував.

Позивачка визначила загальний розмір заборгованості за цей період в сумі 15560,66 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.03.2016 у справі № 6-300цс16 щодо порядку розрахунку пені, вказавши, що розмір пені за місячним платежем розраховується таким чином: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток.

За цим правилом обраховується пеня за кожний прострочений місячний платіж.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

Позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з березня 2015 року по лютий 2020 року, надавши власний розрахунок.

Контррозрахунку відповідач не надав.

Апеляційний суд погоджується з розрахунком пені, наданим позивачкою, однак, визначаючи загальний розмір пені, який вирахуваний із сум, що визначені державним виконавцем, колегія суддів вважає, що оскільки саме він прийнятий позивачкою за основу - максимальна сума пені не може перевищувати 100 відсотків заборгованості (ч.2 ст.196 СК), яка визначена в розрахунку державним виконавцем, а саме - 5762,3 грн. Саме ця сума пені підлягає стягненню з відповідача.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Пунктом 3 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Висновок суду першої інстанції про відсутність вини відповідача ОСОБА_2 у виникненні заборгованості зі сплати аліментів на утримання малолітньої дитини не відповідає обставинам справи, у зв`язку з чим рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з останнього на користь позивачки неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з березня 2015 року по лютий 2020 року в сумі 15560,66 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ціна позову в оскаржуваній частині - 15560,6 грн. Позов задоволений на 37%. (5762,3 х 100 :15560,6)

1% ціни позову складає 155,60 грн, що менше мінімальної ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою у 2020 році, в сумі 840,80 грн.

Відповідно до п.3) частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях. Отже, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути на користь держави 311,10 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції (840,8 х 37%) та 466,64 грн (840,80х150% х 37%) за апеляційний розгляд справи, а всього 777,74 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з березня 2015 року по лютий 2020 року в сумі 15560,66 грн - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з березня 2015 року по лютий 2020 року в сумі 15560,66 грн - задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з березня 2015 року по лютий 2020 року в розмірі 5762 (п`ять тисяч сімсот шістдесят дві) грн 30 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави 777,74 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

І.О.Боброва

О.Є. Мамонова

Н.В. Шитченко

Повний текст постанови суду складений 27.09.2021.