КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 760/23708/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10823/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

23 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України, справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н від 28 вересня 2011 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Зазначив, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між неюта Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору надала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Також зазначає, що Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач, в свою чергу зобов`язалась,повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме згідно доп.п. 2.1.12.3 Договору.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, заборгованість станом на 24.09.2020 року становить 37618 грн. 35 коп. та складається з наступного:

- 19767,30 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 7104,28 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;

- 10746,77 грн. - нарахована пеня.

У зв`язку із викладеним, просив суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 37618,35 грн. за кредитним договором № б/н від 28.09.2011 року та судові витрати у сумі 2102,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з рішенням суду, Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що позичальник у анкеті-заяві висловив згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві, і не заперечував факт укладення договору, ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку.

Крім того, позивач зазначає, що надав належні та допустимі докази по справі, зокрема розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору.

Також посилається на те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву висловив свою згоду з формою договору та його умовами; відповідач не надав доказів, що його не було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку або його було ознайомлено з іншими умовами та правилами.

Вказує на те, що наданий суду розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, а якщо суд не згоден з ним, він повинен навести у рішенні свій розрахунок.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 вересня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору на умовах, викладених у позові. Позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, а також доказів на підтвердження видачі кредитної картки та розміру наданого кредиту, оскільки наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Надана позивачем виписка про рух коштів на картковому рахунку на договором від 28.09.2011 року не є належним доказом використання кредитнихкоштів, оскільки відсутні відомості, що свідчать про отримання відповідачем саме цих карток та користування цими кредитними коштами.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку -АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У анкеті-заяві ОСОБА_1 від 28 вересня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, зокрема, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірах і порядках нарахування, зазначених позивачем в розрахунку заборгованості.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом - тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з відповідачем дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Разом з тим, колегія суддів суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підстав відмови у задоволенні позову в частині стягнення фактично отриманих та використаних позичальником коштів.

Отримання відповідачем кредитних карток та користування кредитними коштами підтверджуються наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки.

Виписка за картковим рахунком відповідача, що міститься в матеріалах справи (а.с. 44-45), є належним доказом для визначення заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19).

Суд першої інстанції не дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписку за картковим рахунком, не спростував належним чином викладені банком доводи по суті заявлених у цій справі вимог.

Відповідно до довідки ОСОБА_1 було видано кредитнукартку 21.01.2016 - № НОМЕР_1 терміном дії до 01/2020 (а.с. 8).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу було встановлено кредитний ліміт 31.05.2016 року- 8600 грн, 28.10.2016 року зменшено кредитний ліміт - 0 грн (а.с.7).

Враховуючи, що позивачем не надано доказів погодження сторонами розміру процентів за користування кредитом, пені та штрафів за порушення умов кредитного договору, то внесені відповідачем кошти повинні були зараховані на погашення заборгованості по тілу кредиту.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, відповідач отримала кредитні кошти в сумі 19767,30 грн., а повернула 20772,85 грн.

Беручи до уваги, що фактично отримані та використані позичальником кошти були повернуті АТ КБ «ПриватБанк» в добровільному порядку, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту - 19767,30грн відсутні.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги частково знайшли свої підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної частини.

З врахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з мотивувальною частиною оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення простроченого тіла кредиту, а тому вона підлягає зміні, з викладенням мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, рішення суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, та не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення простроченого тіла кредиту змінити в його мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді