Справа № 127/3294/21
Провадження № 22-ц/801/1670/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 рокуСправа № 127/3294/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави, в особі Вінницької міської ради, до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Оськіна Ю. В. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Бойка В. М. від 31 травня 2021 року,

встановив:

У лютому 2021 року Вінницька місцева прокуратура в інтересах держави, в особі Вінницької міської ради, звернулася до суду з цим позовом, за яким просила стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької міської ради 18953 грн 50 к. у відшкодування витрат Комунального некомерційного підприємства «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» (далі КНП «ВМКЛ ШМД») на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину.

В обґрунтовування вимог позову зазначала, що вироком Апеляційного суду Вінницької області від 16 серпня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами, за те, що 10 лютого 2018 року приблизно 17 год 00 хв., він перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційного документу на транспортний засіб, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Renault Kangoо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Пирогова в м. Вінниці в напрямку вулиці Зодчих, в районі зупинки громадського транспорту «Електромережа», наближаючись до розмітки нерегульованого пішохідного переходу, по якому справа-наліво перетинав проїзну частину пішохід ОСОБА_2 , не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості чи зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого з необережності допустив наїзд на ОСОБА_2 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 401 від 18 квітня 2018 року отримав тілесні ушкодження.

У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_2 з 10 лютого 2018 по 19 березня 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «ВМКЛ ШМД».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь на користь Вінницької міської ради 18953 грн 50 к. у відшкодування витрат КНП «ВМКЛ ШМД» на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Суд першої інстанції посилався на «Порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року, яким передбачено, що сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування та зазначав, що витрати, понесені КНП «ВМКЛ ШМД» на лікування потерпілого підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Оськін Ю. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду через відсутність повноважень та недотримання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Прокурором при зверненні до суду не зазначено причин неможливості здійснення Вінницькою міською радою, яка є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів у судовому порядку та не надано доказів того, що вона не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом до ОСОБА_1

Вінницька міська рада та Вінницька окружна прокуратура подали відзиви на апеляційну скаргу, за яким просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Вінницької області від 16 серпня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 10 лютого 2018 року приблизно о 17 год 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційного документу на транспортний засіб, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Renault Kangoо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Пирогова в м. Вінниці в напрямку вулиці Зодчих, в районі зупинки громадського транспорту «Електромережа», наближаючись до розмітки нерегульованого пішохідного переходу, по якому справа-наліво перетинав проїзну частину пішохід ОСОБА_2 , не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості чи зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого з необережності допустив наїзд на ОСОБА_2 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 401 від 18 квітня 2018 року отримав тілесні ушкодження у вигляді: закрита черепно-мозкова травма забій головного мозку, перелом кісток склепіння і основи черепа (лобної, клиновидної справа, розходження вінцевого шва), забій м`яких тканин лобної ділянки, забій обох вушних раковин, садна обох вушних раковин, садно верхньої губи та лівої брови, закритий перелом правої променевої кістки в нижній третині («типовому місці») зі зміщенням, закритий трьох-кісточковий перелом правої гомілки зі зміщенням. Дані травми відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що були небезпечними для життя в момент заподіяння.

Відповідно до довідки КНП «ВМКЛ ШМД» № 61.26/1029 від 29 травня 2018 року ОСОБА_2 перебував на лікуванні у відділенні анастезіології з ліжками для інтенсивної терапії № 1 Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги з 10 лютого 2018 року по 13 лютого 2018 року. Середня вартість одного ліжко-дня 2 665 грн 12 к. Виходячи з середньої вартості одного ліжко-дня вартість лікування хворого склала 7995 грн 36 к.

Згідно з довідкою КНП «ВМКЛ ШМД» № 01.26/1028 від 29 травня 2018 року з 13 лютого 2018 року по 03 березня 2018 року ОСОБА_2 перебував у нейрохірургічному відділенні. Середня вартість одного ліжко-дня 323 грн 07 к. Вартість його лікування у нейрохірургічному відділенні КНП «ВМКЛ ШМД» склала 5815 грн 26 к.

Відповідно до довідки КНП «ВМКЛ ШМД» № 01.26/1028 від 29 травня 2018 року з 03 березня 2018 року по 19 березня 2018 року ОСОБА_2 перебував на лікуванні в травматологічному відділенні. Середня вартість одного ліжко-дня за вказаний період у даному відділенні складала 321 грн 43 к. Вартість його лікування склала 5142 грн 88 к.

Загальна вартість лікування ОСОБА_2 у КНП «ВМКЛ ШМД» склала 18953 грн 50 к.

Як видно з відповіді Вінницької міської ради № 01-00-011-58603 від 09 жовтня 2020 року, кошти, які витрачені КНП «ВМКЛ ШМД» на лікування потерпілого від злочину в добровільному порядку ОСОБА_1 не відшкодовані. Вінницька міська рада з позовом про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину до ОСОБА_1 не зверталась.

Листом № 32-1212-21 від 09 лютого 2021 року Вінницька місцева прокуратура повідомила Вінницьку міську раду про намір звернутись до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом в інтересах держави, в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування на користь бюджету м. Вінниці витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину в сумі 18953 грн 50 к.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, КНП «ВМКЛ ШМД» це комунальний заклад, який є власністю територіальної громади міста Вінниці, управління яким здійснює Вінницька міська рада.

Засновником КНП «ВМКЛ ШМД» є Вінницька міська рада.

Положеннями статті 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено відшкодування матеріальної шкоди при наявності складу правопорушення: протиправних дій особи, заподіяння шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і наслідками, вини особи, що причинили збиток.

Згідно з частиною першою статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Частиною третьою статті 1206 ЦК України передбачено, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Як роз`яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07 липня 1995 року судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» (далі Порядок № 545), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року.

Цим Порядком передбачено, що сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 545 визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 545 визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі, коли при ухвалені вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що витрати, понесені КНП «ВМКЛ ШМД» на лікування ОСОБА_2 підлягали відшкодуванню за рахунок ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурором не обґрунтовано підстави звернення до суду з наданням належних доказів, які б підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Частиною третьою статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до вимог статті 131-1 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, у тому числі, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закону) є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з статтею 1 Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Як було зазначено вище пункт 3 Порядку № 545 містить пряму вказівку про те, що сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.

Тобто, у даному випадку незалежно від причин не звернення з відповідним позовом закладу охорони здоров`я прокурор мав право на звернення з цим позовом на підставі закону.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35).

Згідно з статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Матеріали справи свідчать, що підставою звернення прокурора до суду є невідшкодування у встановленому законом порядку витрат комунального закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину, а Вінницька міська рада неналежно виконувала свої повноваження щодо вжиття заходів з їх відшкодування.

Отже, у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку місцевої громади) й особи, винними діями, якої завдано шкоди здоров`ю потерпілого, на лікування якого витрачені кошти комунального закладу охорони здоров`я, та відновлення порушеного порядку відшкодування таких витрат, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Прокурор, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави у даній справі, зазначав, що оскільки фінансування КНП «ВМКЛ ШМД» здійснюється за рахунок коштів міського бюджету, тому відсутність відшкодування коштів, витрачених КНП «ВМКЛ ШМД», є порушенням прав територіальної громади міста Вінниці. Вінницька міська рада, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не вжила заходів щодо стягнення вищевказаних витрат, тому з позовом звернувся прокурор.

Як видно з листа № 32-7546-20 від 23 вересня 2020 року Вінницька місцева прокуратура зверталася до Вінницької міської ради щодо вжитих заходів, пов`язаних з відшкодуванням ОСОБА_1 витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину до місцевого бюджету.

Відповідно до відповіді Вінницької міської ради № 01-00-011-58603 від 09 жовтня 2020 року, кошти, які витрачені КНП «ВМКЛ ШМД» на лікування потерпілого від злочину в добровільному порядку ОСОБА_1 не відшкодовані. Вінницька міська рада з позовом про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину до ОСОБА_1 не зверталась.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у прокурора наявні обґрунтовані підстави для звернення до суду з таким позовом.

Таким чином, доводи апеляційної інстанції не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Оськіна Ю. В. залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета