Провадження №2/760/7648/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 суддя Солом`янського районного суду м. Києва Оксюта Т.Г. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Київметробуд» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні -

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 14.05.2021 року позивачу наданий строк для виправлення недоліків заяви терміном п`ять днів з моменту отримання копії ухвали, у зв`язку з тим, що позивачем не було сплачено судовий збір, з огляду на наступне.

Позивач при зверненні з даним позовом до суду посилалась на те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Однак, такі твердження позивача були хибними.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, позивач звільнена від сплати судового збору лише за вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Разом з тим, позивачем при пред`явлені зазначеного позову, було заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, за пред`явлення якої Законом України «Про судовий збір» передбачено сплату судового збору.

Основними законодавчими актами, якими врегульовано оплату праці є глава VII КЗпП України «Оплата праці» та Закон України «Про оплату праці». Жоден із вказаних актів не регулює питання виплати вихідної допомоги при припинення трудового договору та не відносить вихідну допомогу до заробітної плати.

Водночас, згідно п. 3.8. розділу 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затв. наказом Держпромстату України 13.01.2004 р. №5, за реєстр, в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713, суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не належать до фонду оплати праці.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку не відноситься до заробітної плати, а є додатковою гарантією, встановленою за домовленістю сторін.

Посилаючись на ч. 1 ст. 117 КЗпП України, позивач обґрунтовувала вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Суми виплат за порушення строків розрахунків при звільненні є мірою відповідальності за порушення трудового законодавства і по своїй суті не є заробітною платою, оскільки такі виплати не передбачені законодавством про оплату праці: глава VII КЗпП України «Оплата праці» та Закон України «Про оплату праці», а також, така виплата не передбачена Інструкцією зі статистики заробітної плати, затв. наказом Держпромстату України 13.01.2004 р. № 5, за реєстр, в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за N 114/8713, розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції N 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції N 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року справа № 910/4518/16.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового становить «1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

За пунктом 3 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

За статтею 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців; у позовах про строкові платежі і видачі - сукупністю всіх платежів або видач, але не більше ніж за три роки; у позовах про безстрокові або довічні платежі і видачі - сукупністю платежів або видач за три роки; у позовах про зменшення або збільшення платежів або видач - сумою, на яку зменшуються або збільшуються платежі чи видачі, але не більше ніж за один рік; у позовах про припинення платежів або видач - сукупністю платежів або видач, що залишилися, але не більше ніж за один рік; у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Таким чином, наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.

Отже, позивачу при зверненні до суду з вимогами до АТ «Київметробуд» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку необхідно було визначити ціну позову та сплатити 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на рахунок зазначений в ухвалі суду від 14.05.2021 року.

Крім того, позовна заява не відповідала п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а саме позивачем не було викладено обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги; не було зазначено доказів, що підтверджували вказані обставини.

Так, з описової частини позовної заяви не було зрозуміло з якого розрахунку позивач виходила визначаючи суму середнього заробітку який вона просила стягнути з відповідача.

Також, не зрозуміло з якого розрахунку вона виходила визначаючи нараховану, але не виплачену частину заробітної плати в сумі 24870,58 грн., та заробітну плату за грудень 2020 року по січень 2021 року в сумі 149068,00 грн. компенсацію за невикористану відпустку в сумі 38407,47 грн.

Отже, позивачу необхідно було конкретизувати виклад обставин та надати розрахунок на підтвердження вказаних сум.

З матеріалів заяви вбачається, що ухвала про усунення недоліків від 14.05.2021 року позивачем отримана 10.08.2021 року та станом на 08.09.2021 року нею не виправлено недоліків викладених в ухвалі.

На підставі вищевикладеного прихожу до висновку, що позивач не виправила недоліки перелічені в ухвалі від 14.05.2021 року, а тому відповідно до ч. 3 ст.185 ЦПК України заява вважається неподаною та повинна бути повернута позивачу.

Керуючись ч. 3 ст. 185 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Київметробуд» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні - вважати неподаною та повернути позивачам.

Повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з моменту її отримання шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя