Номер провадження: 22-ц/813/6860/21
Номер справи місцевого суду: 507/907/20
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого-судді Гірняк Л.А.,

Суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

секретаря судового засідання Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

18.08.2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів.

Вимоги обґрунтовує тим, що в період з 24.09.2005 року по 18.08.2017 р. він із відповідачкою перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Любашівського районного суду від 18 серпня 2017 року. Від шлюбу мають двох синів, спору щодо місця проживання дітей, при розірванні шлюбу, не виникало, вони залишилися проживати з матір`ю.

08.08.2020 року старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виявив бажання проживати разом із батьком, але відповідачка не погоджується добровільно узгодити місце проживання старшого сина. В зв`язку з даними обставинами виник спір щодо місця проживання сина, який необхідно вирішити у судовому порядку, так як вирішення цього питання тягне за собою зміну порядку сплати аліментів. Зазначає, що сину 14 років та він бажає проживати з ним, створив необхідні умови для проживання сина, позивач просив визначити місце проживання сина ОСОБА_4 із ним та стягувати із відповідачки аліменти на його утримання.

12.11.2020 року позивач ОСОБА_2 уточнив повні вимоги та просив припинити з нього стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за наказом Любашівського районного суду від 31.07.2017 року по цивільній справі № 507/992/17, починаючи із 18.08.2020 року.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів - задоволено повністю.

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого по АДРЕСА_1 .

Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за наказом Любашівського районного суду від 31 липня 2017 року по цивільній справі № 507/992/17, починаючи із 18 серпня 2020 року.

Стягнено щомісячно із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 серпня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

18.02.2021 року не погодившись із вищевказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій просить суд рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14.01.2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Сторони в судове засідання в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином.

Від представника ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату після послаблення карантинних обмежень та зниження ризику захворюваності на гостру распіраторну хворобу COVID-19.

У клопотанні про відкладення апеляційного розгляду, призначеного на 23.09.2021 року, суду не надано відомостей, які б свідчили, що ОСОБА_1 є безпосередньо хворою, чи перебуває у самоізоляції із законодавчо встановлених підстав.

Запровадження в Україні карантину та встановлення «жовтого» рівня епідемічної небезпеки поширення COVID-19 та існуючі протиепідемічні обмеження не виключають можливості реалізації особою своїх процесуальних прав шляхом подачі письмових пояснень (заперечень), залучення захисника, а також особистої участі особи у розгляді справи.

Натомість судові установи, вживши необхідних заходів безпеки для працівників та відвідувачів, працюють та здійснюють судочинство.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на наведене судова колегія вважає причину неявки ОСОБА_1 неповажною та приходить до висновку про розгляд справи за її відсутності, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 5 ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року,датою ухвалення рішення,ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі частини 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З цих підстав, датою складання цього судового рішення 28.09.2021 року.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН

Заявник в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків у рішенні суду, обставинам справи.

Зокрема посилається на те, що відповідач є працездатною особою , 1988 року народження, з матеріалів справи не вбачається, що з відповідачки ОСОБА_1 здійснюються будь-які стягнення на утримання інших дітей або осіб, яких вона зобов`язана утримувати, у справі відсутні докази про наявність у ОСОБА_1 захворювань.

Зазначає, що суд неповно засува обставини по справі, не вивчив матеріальний стан позивача, його характеристику та те, що він своєю поведінкою негативно впливає на виховання сина.

При цьому посилається на те, що позивач своєю поведінкою негативно впливає на виховання сина, у нього відсутній самостійний заробіток.

Крім того зазначає, що задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд належним чином не встановив реальні обставини справи, не перевірив достовірність обставин, викладені у позовній заяві, на які посилається позивач, не вивчив матеріальний стан позивача, його характеристику, (притягується до кримінальної відповідальності за вчинення низки тяжких злочинів, стосовно нього обрано запобіжний захід, своєю поведінкою негативно впливає на виховання сина тощо), відсутність самостійного заробітку, наявність заборгованості по сплаті аліментів, обмежень у праві керування транспортними засобами, полювання, виїзду за кордон тощо, матеріальний стан, що у такий спосіб позивач діє не в інтересах дитини, а виключно у своїх особистих інтересах: спроба уникнути кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, справи по яким стосовно нього розглядаються в судах.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 24 вересня 2005 року по 18 серпня 2017 року проживали в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Любашівського районного суду від 18 серпня 2017 року (а.с.7). Із зазначеного рішення суду вбачається, що ОСОБА_3 відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_5 .

Позивач та відповідач являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.9).

За наказом Любашівського районного суду від 31 липня 2017 року по цивільній справі № 507/992/17 із ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання двох синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Із акту обстеження від 14 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 проживає разом із батьком ОСОБА_2 (а.с.8).

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла до наступного.

Визначаючи місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з батьком ОСОБА_2 районний суд виходив з того, що ОСОБА_4 досяг 14 років та наділений правом самостійно вирішувати з ким з батьків проживатиме та з серпня 2020 року проживає з батьком .

Припиняючи стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 районний суд виходив з того, що син ОСОБА_4 знаходиться на його утриманні.

Стягуючи щомісячно із ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 серпня 2020 року до досягнення дитиною повноліття районний суд виходив з того, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Щодо визначення місця проживання дитини

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

За умовами частин 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частинами першою, третьою статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

В суді першої інстанції, допитаний в порядку ст.232 ЦПК України, в якості свідка неповнолітній ОСОБА_3 , пояснив, що стосунки із матір`ю не склалися та із серпня 2020 року він проживає разом зі батьком ОСОБА_2 та в подальшому також бажає проживати із батьком.

На дату розгляду спору, син сторін ОСОБА_4 досяг чотирнадцяти років та проживає з батьком.

Виходячи з вищезазначеного судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно визначив місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із його батьком ОСОБА_2 .

Посилання на те, що ОСОБА_2 негативно характеризується та на те, що дитина необхідна йому для уникнення кримінальної відповідальності не знайшла свого підтвердження.

Щодо позову про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України).

Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відповідно до п. 17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі заявник.

Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 , 12 січня 2006 року фактично із серпня 2020 року проживає разом з батьком ОСОБА_2 .

Згідно ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд, може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст. ст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Поряд із тим, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вимог ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Виходячи з вищезазначеного судова колегія приходить до висновку, що у зв`язку з тим, що мати проживає окремо від дитини, у позивача ОСОБА_2 припинився обов`язок сплачувати відповідачу аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , а тому апеляційний суд погоджується з висновком районного суду пронеобхідність захистити порушене право позивача та припиняє стягнення з нього аліментів на користь відповідачки за наказом Любашівського районного суду від 31 липня 2017 року по цивільній справі № 507/992/17, починаючи із 18 серпня 2020 року.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14 січня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Л.А. Гірняк

Судді: С.М. Сегеда

Т.В.Цюра