МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 483/1257/20
Провадження № 22-ц/812/1743/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участі представника позивачки ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевиріної Т.Д. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , який посвідчено 27 листопада 2014 року приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Туровським В.А.; скасування державної реєстрації права власності відповідачки на вказані об`єкти нерухомості.

В обґрунтування позову зазначала, що 27 листопада 2014 року між позивачкою ОСОБА_4 , як дарувальником, та відповідачкою ОСОБА_5 , як обдарованою, було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0423 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, які розташовані в АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Туровським В.А. та зареєстровано у реєстрі за № 454.

На час укладення оспорюваного договору дарування позивачці було 77 років. Зважаючи на похилий вік та стан здоров`я вона потребувала стороннього догляду. Тому, звернулася до відповідачки з питанням укласти договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_5 , онука позивачки, повинна була надавати послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, грошовою допомогою, утриманням вказаного житлового будинку в належному стані, за що позивачка передає онучці цей будинок. Тобто, ОСОБА_4 вважала, що укладає договір довічного утримання, враховуючи, що її донька проживає в м. Миколаїв, а онука разом з бабусею, тому саме онука, тобто відповідачка, догляне бабусю до смерті. Про цю домовленість знали родичі позивачки та сусіди.

Також ОСОБА_6 надала відповідачці всі документи для оформлення договору довічного утримання, оскільки вона на той час хворіла. Відповідачка повезла її до нотаріуса, їй надали на підпис деякі листи, проте, що саме нею було підписано, вона не знала, оскільки повністю довіряла своїй онучці. Відтак, з текстом правочину її з того часу ознайомлено не було, копію договору вона не отримувала.

За домовленістю саме онука позивачки зобов`язувалася доглядати до смерті позивачку, але наприкінці 2019 року онука покинула її, допомогу своїй бабусі взагалі не надає, оскільки, як вона їй пояснила, вона не має ні часу, ні коштів та поїхала до Туреччини влаштовувати своє приватне життя. В серпні 2020 року онука повернулася до України та почала вимагати від позивачки, щоб остання виписалася з житлового будинку, так як будинок виставлено на продаж, тоді позивачка дізналася, що в 2014 році було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування.

Укладаючи оспорюваний договір дарування, позивачка діяла під впливом помилки відносно правової природи угоди, прав та обов`язків сторін, оскільки не мала на меті відчужувати та передавати житловий будинок шляхом підписання договору дарування, оскільки договір дарування не передбачає обов`язок обдаровуваного вчинити дію майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника, позивачка мала на меті укласти договір довічного утримання, оскільки потребувала стороннього догляду та допомоги, а не договір дарування, оскільки є особою похилого віку, житловий будинок є її єдиним житлом, у якому вона зареєстрована та продовжує проживати, іншого житла не має.

Після підписання договору, фактично позивачка будинок не передавала онучці, від особистих речей: фритюрниця, апарат для виготовлення попкорну, ломтерізка електрична, кондиціонер, ваги для зважування пива, бочки для пива 16 штук, клешні для пива - 8 штук, балон кислородний з монометром 2 штуки, шафа кутова, комод, шафа -3 штуки, сервант меблевий, диван кутовий, диван двоспальний, ліжко двоспальне, холодильник двох дверний, диван «малютка», змійовик електричний олійний, тумба для умивальника, душова кабінка, холодильник, меблевий набір «кухня», газовий котел «Житомир», колонка газова «Нева», бойлер електричний, котел твердопаливний, барна стійка, стіл дерев`яний барний - 4 штуки, стільці дерев`яні - 8 штук, обладнання пивне на 8 кранів, плити газова з духовою шафою, плита газова вбудована, мікрохвильова піч 2 штуки, посудомийна машина, пральна машина, обігрівач керамічний електричний керамічний настінний - 4 штуки, кухонний комбайн, хлібопіч, термоплед, копіювальний принтер чорно - білий, копіювальний принтер кольоровий, ламінатор, мультиварка, пилосмок «Зельмер», плазмовий телевізор - 2 штуки, картоплечистка будинок не звільняла, залишилася там проживати, сподіваючись, що онука догляне її до смерті та тільки після цього набуде право власності на нерухоме майно.

Тобто, позивачка вважає, що при укладенні спірного договору дарування вказаного жилого будинку вона помилилась щодо природи вказаного правочину, прав і обов`язків сторін, які мають істотне значення для чинності правочину, оскільки волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а викладені обставини підтверджують факт укладення позивачкою договору дарування жилого будинку під впливом помилки.

Посилаючись на викладене, просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0423 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, які розташовані в АДРЕСА_1 , від 27 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Туровським В.А., та зареєстровано у реєстрі за № 454. А також скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , яка проведена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Очаківського міського нотаріального округу Туровського В.А., індексний номер 17540931 від 27.11.2014, номер запису про право власності 7853754 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку, площею 0,0423 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в АДРЕСА_1 , яка проведена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Очаківського міського нотаріального округу Туровського В.А., індексний номер 17540931 від 27.11.2014, номер запису про право власності 7854174.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 липня 2021 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , укладений 27 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Туровським В.А., зареєстрований в реєстрі за № 454.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0423 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по АДРЕСА_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_8 через свого представника адвоката Дудій А.І. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінку наявним у матеріалах справи відповідям КНП «Очаківська центральна районна лікарня» від 03.09.2020 за №464/02-05, від 24.09.2020 за №432/02-05, від 08.10.2020 за №453/02-05, з яких вбачається, що позивачка на час укладення оспорюваного правочину 27.11.2014 у віці 77 років працювала в Очаківській центральній районній лікарні на посаді лікаря-офтальмолога, за період роботи проходила медичний огляд (1 раз на рік), за станом здоров`я протипоказань до виконання службових обов`язків не було, на стаціонарному та амбулаторному лікуванні за період жовтень-грудень 2014 року в Очаківській ЦРЛ не перебувала. Отже, вона працювала лікарем-офтальмологом, виконувала службові обов`язки та не потребувала стороннього догляду, незважаючи на похилий вік.

Не надав суд також оцінку наявним у матеріалах справи документам реєстраційної справи, наданої суду Підрозділом з питань державної реєстрації відділу забезпечення діяльності ЦНАП Очаківської міської ради Миколаївської області, із якої вбачається, що позивачка набула право власності у 2001 році на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , які є предметами за оспорюваним договором, у порядку спадкування після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 . Також вона успадкувала 1/2 частку квартири за АДРЕСА_2 . На теперішній час вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_10 (доньці позивача та свідку у справі), так як 05.07.2005 позивачка подарувала 1/2 частку цієї квартири ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 05.07.2005, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шиліною Г.М., зареєстровано за № 516, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №29662852 від 18.11.2014.

На думку апелянта, вказане спростовує показання свідка ОСОБА_10 , які надані 16.02.2021 у судовому засіданні про те, що позивачка не знає різницю між договором дарування та договором довічного утримання, оскільки позивачка мала досвід укладення договору дарування у 2005 році.

Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.11.2014, підписану позивачкою власноручно, рішенню про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №17299590 від 18.11.2014, виданого за заявою позивачки та картці прийому заяви №17298864 від 18.11.2014, в якій міститься підпис позивачки із вказівкою її прізвища та ініціалів про те, що вона отримала витяг №29665416 та оригінали наданих документів власноручно.

Із зазначених вище документів вбачається, що позивачка 18.11.2014 зверталася до Реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області із заявою про здійснення державної реєстрації виникнення її права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 і власноручно отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №29665416 від 18.11.2014.

Однак ці письмові докази не викликали у суду першої інстанції сумнів щодо правдивості показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та пояснень самої позивачки про те, що всі оригінали документів на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 до укладення оспорюваного договору були у відповідачки та що саме вона займалася всіма підготовчими діями для його укладення.

Також звертає увагу, що позивачка 18.11.2014, тобто до укладення договору дарування від 27.11.2014, зверталася до реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області для здійснення державної реєстрації її права власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 , подавала оригінали документів та самостійно отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.11.2014, про що свідчить її підпис на картці прийому заяви №17298864.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_12 , допитаного у судовому засіданні з розгляду справи по суті 16.02.2021, який станом на 27.11.2014 був приватним нотаріусом та посвідчував оспорюваний договір дарування, не зазначив у судовому рішенні про те, що ОСОБА_12 показав, що він встановлював осіб, перевіряв їх обсяг дієздатності, запитував у позивачки мету, з якою вона прибула до нотаріуса, роз`яснював все, що зазначено у договорі дарування. ОСОБА_12 також вказав, що не мав сумнівів щодо здатності ОСОБА_4 усвідомлювати значення дій та керувати ними, щодо її здатності бачити, читати, щодо її волевиявлення з приводу відчуження нерухомого майна на користь відповідачки. Підстави для читання договору вголос були відсутні. Екземпляри договору були надані позивачці та відповідачці для прочитання перед підписом, запитань позивачка до нотаріуса щодо тексту правочину не задавала. ОСОБА_12 у судовому засіданні підтвердив, що позивач перед підписанням договору його читала. Також ОСОБА_12 показував сторонам договору місце, де необхідно поставні підписи на договорі. Позивачка підписувала договір дарування власноручно біля найменування сторони договору «Дарувальник».

Угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється (ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» в ред. від 06.11.2014).

ОСОБА_12 , допитаний як свідок у судовому засіданні 16.02.2021 показав, що сумнівів, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат» в редакції від 06.11.2014, не мав. Відповідно позивачка 27.11.2014 усвідомлювала значення, зміст та правові наслідки укладення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, не діяла під впливом насильства.

Крім того, ОСОБА_12 у судовому засіданні 16.02.2021 зазначив, що не притягувався як нотаріус до відповідальності за порушення чинного законодавства України щодо вчинення нотаріальних дій.

Більш того, ні Законом України «Про нотаріат», ні Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2021 №296/5 не передбачено обов`язку нотаріуса роз`яснювати різницю між договором дарування, договором довічного утримання та заповітом.

Проте суд першої інстанції в порушення норм матеріального права, зробив висновок у мотивувальній частині рішення суду про те, що: «Твердження відповідачки про те, що під час укладення правочину позивачка за станом здоров`я могла розуміти значення своїх дій та керувати ними не мають значення для вирішення спору, що виник з підстав вчинення позивачкою правочину під впливом помилки щодо його юридичної природи. Так, допитаний під час судового розгляду нотаріус підтвердив той факт, що різницю між договором дарування, договором довічного утримання та заповітом він не роз`яснював, зміст договору дарування вголос не читав».

Крім того, позивачка, надаючи пояснення, зазначила, що укладала договір добровільно, підпис на договорі ставила за відсутності будь-якого примусу.

Відтак, оспорюваний договір дарування від 27.11.2014 було прочитано сторонами, підписано ними власноручно, посвідчено приватним нотаріусом у встановленому законом порядку з дотриманням Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку за відповідачкою, а, отже, посилання представника позивача на те, що спірний договір укладений всупереч волі позивача, оскільки ОСОБА_4 помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, є необґрунтованими. При цьому в момент укладання договору дарувальник підтвердила, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Таку позицію виклав Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 у справі №756/6516/16-ц, яку суд першої інстанції не застосував при ухваленні рішення суду.

Також звертає увагу на те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також вказує, що суд першої інстанції в порушення ЦПК України не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 з приводу того, що позивачка добровільно, з власної волі наприкінці 2019 року виїхала з будинку АДРЕСА_1 та поїхала жити до своєї доньки ОСОБА_10 у АДРЕСА_3 , де проживає і по теперішній час. При цьому на час переїзду відповідачка перебувала на території України, жила за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 і лише після переїзду позивачки до ОСОБА_10 , на початку 2020 року, а саме 15.01.2020 поїхала до Туреччини, підтвердженням чого слугує копія її паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Не надав суд належну оцінку і показанням свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , не зважаючи на те, що представник відповідачки та відповідачка неодноразово у своїх поясненнях посилалися на те, що показання свідка ОСОБА_16 є неналежним доказом у справі, так як ОСОБА_16 не допомагала по господарству відповідачу у 2014 році, а саме станом на час укладення оспорюваного правочину. А свідок ОСОБА_15 надав суду неправдиві показання, так як ОСОБА_2 до нього не зверталася. Відповідно до змісту оспорюваного договору витяг з Державного земельного кадастру та витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки були видані управлінням Держземагенства у Очаківському районі Миколаївської області (п.2, п. 3 договору дарування), а не ОСОБА_15 , як він зазначав у своїх показаннях як свідок.

Також в апеляційній скарзі вказує, що представник відповідачки звернулася до відділення поліції №7 Миколаївського районного управління поліції із заявами про вчинення фізичними особами ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 Кримінального кодексу України, а саме дали завідомо неправдиве показання суду.

На підставі викладено, апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, виклав висновки у рішенні суду, які не відповідають обставинам справи, порушив норми процесуального права, надав перевагу доказам позивачки над доказами відповідачки, неправильно застосував норми матеріального права щодо регулювання вчинення нотаріальних дій, що є підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю.

Щодо застосування позовної давності апелянт зазначає, що оспорюваний договір дарування житлового будинку та земельної ділянки був укладений 27 листопада 2014 року. Відповідно останнім днем трирічного строку позовної давності було 27 листопада 2017 року, а позовна заява була пред`явлена до суду першої інстанції 19 серпня 2020 року, тобто з пропуском позовної давності. Ні позивачем, ні представником позивача не було зазначено поважні причини пропуску позовної давності.

При цьому апелянт не погоджується із позицією суду першої інстанції з приводу того, що оскільки після укладення договору позивачці, як дарувальниці, не було надано копію оспорюваного договору, що виключало можливість навіть випадкового його виявлення, переосмислення та усвідомлення, то позивачка не знала і не могла знати про укладення нею договору дарування, а тому строк позовної давності не пропущений. Проте позивач мала та має право на отримання копії договору дарування, однак його не реалізувала.

Вище викладена позиція суду першої інстанції суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц.

Інформація про те, що ОСОБА_2 є власницею житлового будинку та земельної ділянки на підставі договору дарування ніколи не приховувалася, в тому числі свідки вказували, що неодноразово зазначалося в розмові, що ОСОБА_2 є господаркою будинку та земельної ділянки.

Від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, що суд першої інстанції не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права. Натомість апеляційна скарга не відповідає дійсним обставинам, а тому не підлягає задоволенню.

Вказує, що апеляційні вимоги апелянта ґрунтуються на тому, що суд при винесенні рішення не врахував постанову Верховного суду від 13.02.2020 року у справі №756/6516/16-4 та Постанову Верховного Суду від 28.04.2020 року у справі №359/1187/15-4, а також не повно та не всебічно з`ясував всі обставини справи.

Доводи позовних вимог ґрунтуються на тому, що на час укладення оспорюваного договору дарування позивачу було 77 років. Зважаючи на похилий вік та стан здоров`я позивач потребувала стороннього догляду, тому, сторони домовились, що ОСОБА_5 , онука позивача, повинна була надавати позивачу послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, грошовою допомогою, утриманням вказаного житлового будинку в належному стані, за що позивач передає онучці нерухоме майно. Тобто, позивач вважала, що укладає правочин, за яким онука буде доглядати її до смерті, а після смерті стане її спадкоємицею.

Позивач надала відповідачу всі документи для оформлення договору довічного утримання, оскільки вона на той час хворіла. Відповідач повезла позивача до нотаріуса, їй надали на підпис деякі листи, проте, що саме нею було підписано, вона не знала, оскільки повністю довіряла своїй онучці. Відтак, текстом правочину її того часу ознайомлено не було, копію договору вона не отримувала.

Про укладення саме договору дарування позивач дізналася тільки в серпні 2020 року, коли відповідачка запропонувала бабусі знятися з реєстрації. Позивач не заперечувала, що дійсно відвідувала з онукою нотаріуса, але який саме правочин уклала не зрозуміла, так як вважала що склала заповіт.

Доводи позивачки знайшли своє підтвердження в показах свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 ,, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та інших письмових документах.

Тому вважає, що доводи відповідача, щодо того, що позивачка працювала на посаді лікаря-офтальмолога, а тому розуміла правову природу договору саме дарування та правові наслідки цього договору спростовуються самою позивачкою та показами свідків, в тому числі нотаріусом, який був зобов`язаний роз`яснити позивачці правові наслідки правочину.

Доводи відповідачки, що позивачка не мала ніяких хвороб на час укладання оспорюваного правочину, спростовуються записами в медичній картці. Відповідно до записів починаючи з 2003 року вона перенесла інсульти, у неї розвився церебральний атеросклероз, пов`язаний з ураженням судин мозку, має прояв у зниженні пам`яті, порушенні мовного апарату та зору, головних болях, запамороченні голови, а також дисциркуляторна енцефалопатія 2-3 ст. - це цереброваскулярна патологія, що розвивається при множинних вогнищевих або дифузних ураженнях мозку, в основі яких лежить недостатність кровообігу судин головного мозку(запис ВІД 03-05.2003 року, 19.05.2003,28.05.2013,06.11.2013).

Крім того, 05 квітня 2014 року до будинку позивачки викликався психіатр, про що є запис в медичній картці, який встановив діагноз зміна особистості, через ГПМК (гостре порушення мозкового кровообігу, тобто інсульт), зі зниженням когнітивних функцій, також в медичній картці міститься епікриз щодо перебування позивачки в терапевтичному відділенні Очаківської ЦРЛ з 23.04.2014 року по 08.05.2014 року з діагнозом ХОЗЛ, а також епікриз щодо знаходження позивачки на стаціонарному лікуванні з 22.09.14 по 01.10.2014 року з діагнозом дисциркуляторна енцефалопатія.

Тобто, записами в медичній картці позивачки підтверджено, що вона з 2003 року має захворювання, які впливають на розумову здатність, вона приймає постійно ліки, які також можуть впливати на розумову здатність ОСОБА_4 , що призвело до того, що вона постійно потребує сторонньої допомоги.

Також звертає увагу, що в оспорюваному договорі дарування в графі дарувальник позивачка зробила підпис, а потім вже не рівно та нерозбірливо написала своє ПІБ, що також вказує на її погане самопочуття та погіршення зору.

Відповіді з КНП «Очаківська ЦРЛ», що позивачка не мала протипоказань до своєї роботи за станом свого здоров`я, та проходила щорічні медичні огляди, не перебувала на стаціонарному на амбулаторному лікуванні, а тому не потребувала сторонньої допомоги, спростовується записами в особистій медичній картці, адже навіть під час проходження медоглядів лікарі зазначали, про наявність дисциркуляторної енцефалопатії у позивачки.

Твердження представника відповідачки про те, що в 2005 році позивачка укладала договори дарування, а тому знає різницю між договором дарування та довічного утримання взагалі не заслуговують на увагу, так як і показами свідків і самою позивачкою в судовому засіданні зазначено, що вона мала на меті укласти правочин, за яким відповідачка мала стати власницею нерухомого майна тільки після смерті позивачки.

Доводи відповідачки про те, що заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.11.2014 року, щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачкою, перед укладенням оспорюваного правочину, вчинено особисто позивачкою, а також те, що перед укладенням оспорюваного договору дарування позивачка отримувала будь-які документи, також спростовуються показами свідків та самою позивачкою.

Тому позивачка вважає, що при винесенні рішення судом першої інстанції, суд надав належну оцінку і письмовим доказам і показам свідків, виклав свої доводи у висновках суду. А своїми діями щодо звернення до поліції відповідачка створює тиск на свідків, які надали свідчення не на її користь, що в подальшому може призвести до відмови даних свідків у дачі додаткових пояснень, за необхідності.

Стосовно строку позовної давності, наголошує, що позивачка дізналася про існування оспорюваного договору дарування нерухомого майна саме в 2020 році після вимоги відповідачки про зняття з реєстрації, та публікування оголошення про продаж нерухомого майна.

В судовому засіданні відповідачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивачки не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду- без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦПК України діючої редакції.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст.263 ЦПК України діючої редакції).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст. 264 ЦПК України діючої редакції).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

При ухвалені рішення суд першої інстанції виходив із того, що 27 листопада 2014 року між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_19 , як обдарованою, було укладено договір дарування належних позивачці житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 .

За умовами договору дарувальником підтверджено, що її не визнано недієздатною чи обмежено дієздатною, її волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає внутрішній волі. В договорі також зазначено, що нотаріусом перевірено дієздатність сторін за договором та встановлено їх волевиявлення та дійсні наміри. Право власності відповідачки зареєстровано того ж дня у встановленому законом порядку.

З пункту 12 оспорюваного договору також слідує, що його складено у трьох примірниках, один з яких зберігається у справах нотаріуса, а інші видані обдарованому, тобто відповідачці.

Позивачка зареєстрована у спірному будинку з 06 жовтня 1995 року до теперішнього часу. За змістом Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 , позивачка не має у власності об`єктів нерухомості.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснив, що з 2013 року він, будучи чоловіком відповідачки, разом з останньою проживав у спірному будинку. Відповідачка ОСОБА_2 доглядала бабусю, готувала, а позивачка вважала останню своєю спадкоємицею, хотіла залишити їй будинок після смерті. Свідок вважав, що мав місце заповіт і лише за декілька місяців до судового засідання дізнався про існування договору на користь відповідачки. Також пояснив, що стан здоров`я позивачки був поганий, на роботу вона діставалася на таксі. Всі документи та банківська картка позивачки були у відповідачки ОСОБА_2 , яка і розпоряджалася коштами бабусі. За час, коли він жив у будинку, був впевнений, що його власником була позивачка. Зокрема, приблизно у 2013-2014 році під час вечері, на якій зібралася вся родина, позивачка повідомила, що після її смерті будинок перейде у власність відповідачки. Сама відповідачка також не говорила, що стала власницею будинку.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 пояснила, що вона є донькою позивачки і, відповідно, матір`ю відповідачки. Показала, що з 1991 року по грудень 2014 року позивачка працювала офтальмологом у центральній районній лікарні. У 2002 році вона перенесла 6 інсультів, у 2003 році перейшла на неповний робочий день і вже потребувала стороннього догляду, оскільки у зв`язку із хворобою перестала готувати собі їжу. У 2013 році на сімейній нараді було вирішено, що відповідачка разом із родиною переїде до будинку бабусі. З того часу відповідачка доглядала позивачку. Дбати про будинок також допомагала домогосподарка. З 2014 року всі документи на будинок були у відповідачки, яка мала доглядати бабусю на підставі нотаріально посвідченого правочину. Про те, що власницею будинку стала ОСОБА_2 свідок дізналася з телефонної розмови, під час якої остання просила матір зареєструвати бабусю у себе, у зв`язку із наміром продати будинок. Свідок також пояснила, що у 2013-2014 роках у будинку дійсно був зроблений ремонт, кошти на який давала сама свідок. Остання додала, що на час розгляду справи позивачка проживає разом із нею в місті Миколаєві, доступу до спірного будинку немає, так як замки замінені, поставлена сигналізація.

Свідок ОСОБА_21 , яка є троюрідною сестрою відповідачки, показала, що про намір відповідачки продати будинок вона дізналася влітку 2020 року від самої ОСОБА_2 . Тривалий час остання проживала разом із бабусею в спірному будинку, доглядала її. Позивачка почувалася погано, після перенесених інсультів мала проблеми з тиском, лікувалася, в будинку нічого не робила. Востаннє свідок була в місті Очакові приблизно у 2014 році. Того ж року позивачка через стан здоров`я звільнилася з лікарні. Спірний будинок будував чоловік позивачки ОСОБА_22 . Позивачка говорила, що онука буде доглядати її до смерті. На теперішній час вона проживає у своєї доньки ОСОБА_20 . Про всі новини свідок дізнається з телефонних розмов, телефонує позивачці приблизно раз на два тижні. Остання говорила, що хоче повернутися до свого будинку, однак боїться, що він буде проданий.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_17 пояснила, що приблизно з 1998-1999 року і до моменту звільнення позивачки з лікарні, вона працювала медичною сестрою разом ОСОБА_4 , яка була лікарем-офтальмологом. Стан здоров`я позивачки погіршувався поступово. Так, після першого інсульту вона почала їздити на роботу на таксі. Зрештою, її було звільнено через стан здоров`я, оскільки через 4 місяці лікування вона так і не вийшла на роботу. Згодом її поновили, вона продовжувала працювати, медичні картки заповнювала особисто, без окулярів, однак довго думала над тим, що написати. Самостійно, тобто без медичної сестри, ОСОБА_4 вести прийом не могла. Всі маніпуляції проводила свідок, а операції в цій лікарні не проводилися. Свідок також пояснила, що ОСОБА_4 була єдиним лікарем- офтальмологом і після її звільнення офтальмолога у лікарні немає.

Свідок ОСОБА_18 під час допиту у судовому засіданні показала, що з 2014 по 2019 роки вона працювала у будинку ОСОБА_4 допомагала по господарству, у прибиранні. Позивачка ОСОБА_4 сама доглядати себе не могла не могла розігріти їжу, ходити на далеку відстань, у зв`язку із чим на роботу їздила на таксі. Остання завжди розповідала як вони з чоловіком будували будинок, поводилася як власниця, а тому свідок вважала саме її власницею будинку. У 2019 році свідок звільнилася, оскільки відповідачка, яка проживала у будинку, мала претензії до її роботи.

Свідок ОСОБА_13 , яка є кумою відповідачки, показала, що з кінця 2018 року вона знайома з родиною ОСОБА_23 . Відповідачка просила про допомогу у здійсненні підприємницької діяльності, а саме з кафе, яке було розташовано на території домоволодіння. Свідку відомо, що позивачка перенесла не один інсульт і веде здебільшого лежачий спосіб життя, їжу могла розігріти, чай могла собі зробити.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 показав, що він допомагав відповідачці з оформленням документів на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Так, в листопаді 2014 року до нього звернулася відповідачка та просила допомогти з отриманням витягу з нормативно-грошової оцінки та Державного земельного кадастру для оформлення правочину.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що він, будучи з 2011 по 2017 рік приватним нотаріусом, посвідчував оспорюваний правочин. Так, до нього з метою укладення договору дарування звернулася ОСОБА_5 , яка надала необхідні для вчинення правочину документи. Свідок також пояснив, що вголос він договір не читав, різницю між договором дарування, договором довічного утримання та заповітом не роз`яснював. Сторони ознайомилися з договором, поставили свої підписи, після чого обдарована отримала свій примірник договору. Вона ж оплатила всі витрати, пов`язані з вчиненням правочину. Після посвідчення договору відповідачка також зверталася до свідка з метою державної реєстрації, просила швидко все оформити, посилаючись на наявність маленької дитини.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка, укладаючи оспорюваний договір дарування, мала на меті укладення договору довічного утримання, а саме, що вона залишиться проживати у власному будинку після його відчуження на користь відповідачки, яка буде допомагати у догляді за нею та її житлом. Про вказане свідчить і той факт, що позивачка відчужила онуці єдине житло, що було у її власності, а також те, що після відчуження вона залишилася проживати у вказаному будинку та отримувала допомогу і догляд від онуки до моменту, коли остання поїхала до Туреччини, повідомила про продаж будинку, змінила замки та поставила його під охорону.

Також суд виходив з того, що твердження відповідачки про те, що під час укладення правочину позивачка за станом здоров`я могла розуміти значення своїх дій та керувати ними не мають значення для вирішення спору, що виник з підстав вчинення позивачкою правочину під впливом помилки щодо його юридичної природи. Допитаний під час судового розгляду нотаріус підтвердив той факт, що різницю в наслідках укладення правочинів, зокрема між договором дарування, договором довічного утримання та заповітом він не роз`яснював, зміст договору дарування вголос не читав.

При цьому суд першої інстанції також врахував вік позивачки, родинні відносини та довірительні стосунки між сторонами, а також ту обставину, що спірний житловий будинок був єдиним житлом позивачки, в якому вона і продовжувала проживати після укладення договору, сприймаючи вказаний будинок все ще як свою власність, що позивачка неодноразово зверталася за медичною допомогою. У квітні 2014 року, тобто за пів року до вчинення оспорюваного правочину, вона зверталася до психіатра, який відвідував її на дому, протягом року, який передував вчиненню оспорюваного правочину, позивачка зверталася до лікарів різних напрямків загалом 6 разів.

Аналіз наведених доказів у сукупності з показами допитаних у судовому засіданні свідків, на думку суду, вказує на те, що на час укладення оспорюваного правочину позивачка дійсно потребувала стороннього догляду та медичного супроводу.

Перевіряючи доводи відповідачки про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд виходить з того, що відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012р. №296/5, письмові правочини, що посвідчуються нотаріально, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у матеріалах нотаріальної справи.

З пункту 12 оспорюваного договору слідує, що його складено у трьох примірниках, один з яких зберігається у справах нотаріуса, а інші видані обдарованому. Отже, зі змісту договору вбачається, і сторони не заперечують того факту, що після його укладення договору позивачці, як дарувальниці, не було надано копію оспорюваного договору, що виключало можливість навіть випадкового його виявлення, переосмислення та усвідомлення.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що до пред`явлення самою відповідачкою вимоги знятися з реєстрації у будинку зв`язку із наміром його продати, позивачка, з огляду на доведену в судовому засіданні помилку останньої щодо юридичної пригороди договору та відсутність у неї його примірника, не знала і не могла знати про укладення нею договору дарування, а тому строк позовної давності, що має обчислюватися з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про наявність оспорюваного договору, не є пропущеним.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Приписами ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Укладаючи оспорюваний договір позивачка сподівалась отримати від відповідачки допомогу, яку потребувала за станом здоров`я та своїм похилим віком.

Згідно записів в медичній картці позивачки, вона, починаючи з 2003 року перенесла декілька інсультів, у неї розвився церебральний атеросклероз, пов`язаний з ураженням судин мозку, що має прояв у зниженні пам`яті, порушенні мовного апарату та зору, головних болях, запамороченні голови, а також дисциркуляторна енцефалопатія 2-3 ст.

Крім того, 05 квітня 2014 року до будинку позивачки викликався психіатр, про що є запис в медичній картці, який встановив діагноз: зміна особистості, через ГПМК (гостре порушення мозкового кровообігу, тобто інсульт), зі зниженням когнітивних функцій, також в медичній картці міститься епікриз щодо перебування ОСОБА_4 в терапевтичному відділенні Очаківської ЦРЛ з 23.04.2014 року по 08.05.2014 року з діагнозом ХОЗЛ, а також епікриз щодо знаходження позивачки на стаціонарному лікуванні з 22.09.14 по 01.10.2014 року з діагнозом дисциркуляторна енцефалопатія.

Тобто, записами в медичній картці позивачки, підтверджено, що вона з 2003 року має захворювання, через які потребує сторонньої допомоги.

23 грудня 2014р., тобто через місяць після укладення спірного договору, позивачка звільнилася з роботи. Як пояснила представник позивачки це сталося саме через те, що за станом здоров`я вона не змогла виконувати свої професійні обов`язки.

Потребу позивачки в догляді як до, так і після укладення спірного договору в суді підтвердили також свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , не довіряти яким або сумніватись в правдивості та об`єктивності яких у суду апеляційної інстанції відсутні підстави, так як свідки перед наданням пояснень були ознайомлені з їх обов`язками та правами, попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень, а їх покази підтверджуються об`єктивними даними, зафіксованими в амбулаторній медичній картці позивачки. Вироків про притягнення даних свідків до кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивих свідчень матеріали справи не містять. За такого доводи апеляційної скарги щодо того, що суд не дав показам цих свідків критичну оцінку, не приймаються апеляційним судом як підстава для скасування рішення суду.

За такого до відповіді з КНП «Очаківська ЦРЛ», що позивачка не мала протипоказань до своєї роботи за станом свого здоров`я та проходила щорічні медичні огляди, не перебувала на стаціонарному на амбулаторному лікуванні, а тому, на думку відповідачки, не потребувала сторонньої допомоги, суд відноситься критично.

Надана під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції довідка КНП «Очаківська ЦРЛ», яка була отримана вже після ухвалення рішення судом, тільки частково конкретизує раніше видану довідку цим же органом про те, що скарг про неналежне виконання своїх обов`язків позивачкою не надходило, що вона не мала вад зору, які б не надавали їй можливості виконувати свої службові обов`язки належним чином, що медичну документацію вона заповнювала самостійно, надавала медичну допомогу пацієнтам, що працювала за розкладом, тощо.

Проте, як убачається зі змісту позовної заяви, позивачка не заявляла вимог, що вона мала вади зору, через які не могла прочитати договір, а також з підстав того, що позивачка під час вчинення спірного договору за станом здоров`я не розуміла значення своїх дій чи не могла керувати ними та такі вимоги судом не розглядалися.

Крім того, слід зазначити, що згідно діючого законодавства, а саме ст. 746 ЦК України на відміну від ЦК України в редакції 1963р, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я.

Намір передати майно, зазначене в договорі дарування, позивачкою у власність відповідачці, тільки після своєї смерті взамін на догляд та турботу за її життя з боку відповідачки підтверджений поясненнями свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_11 , ОСОБА_21 , ОСОБА_18 , не довіряти яким або сумніватись в правдивості та об`єктивності яких, як уже зазначалося раніше, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави, так як свідки перед наданням пояснень були ознайомлені з їх обов`язками та правами, попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень, вироків про притягнення даних свідків до кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивих свідчень матеріали справи не містять.

Згідно матеріалів справи, безпосередньо перед вчиненням спірного правочину, всі необхідні документи знаходилися у відповідачки і були передані їй позивачкою, що підтверджується, зокрема, поясненнями нотаріуса ОСОБА_12 , допитаного в суді у якості свідка, який пояснив, що відповідачка двічі приходила до нього перед вчиненням правочину, показувала документи, він давав юридичну консультацію яких документів не достає, на її ж прохання через наявність у неї маленької дитини, зарані підготував текст договору, який потім сторони у його присутності прочитали та підписали. Оскільки позивачка прочитала договір та не задавала ніяких питань, він вважав, що вона зрозуміла зміст договору.

Позивачка заперечує, що підготовкою документів для вчинення правочину займалася вона особисто.

Представник позивачки пояснила, що підписи в документах по виготовленню документів, на які посилається відповідачка в апеляційній скарзі, належать не позивачці, однак належних та допустимих доказів цього матеріали справи не містять.

Проте те, що хто саме із учасників спірного правочину займався підготовкою документів не має вирішального значення для визначення того, чи вчинений позивачкою правочин після збору документів під впливом помилки.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 , позивачка не має у власності об`єктів нерухомості.

Те, що позивачка раніше, а саме в 2001р. успадкувала Ѕ частину спірного житлового будинку та земельної ділянки та 1/2 частку квартири за АДРЕСА_2 після смерті свого чоловіка, а ІНФОРМАЦІЯ_1 подарувала 1/2 частку цієї квартири своїй дочці ОСОБА_10 , тобто щонайменше за 9 років до вчинення спірного правочину, не є безумовним доказом, що через свій вік (77 років) та стан здоров`я, який з того часу значно погіршився, вона не могла з урахуванням конкретних обставин справи, помилятися щодо правової природи вчиненого нею у 2014 правочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, судом належним чином досліджено, що після укладення оспорюваного правочину позивачка продовжувала проживати у спірному будинку, поки відповідачка не повідомила їй восени 2019р, що має намір виїхати до Туреччини і тому вона змушена була переселитися до дочки у м. Миколаїв, так як потребувала догляду та турботи у побуті, а 15 січня 2020р відповідачка виїхала до Туреччини, де проживає до теперішнього часу та у зв`язку з чим має намір продати спірні будинок та земельну ділянку.

Також, судом першої інстанції враховано, що позивачка є людиною похилого віку, стан здоров`я якої стрімко погіршується, а тому, потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Підписуючи оспорюваний правочин, позивачка не мала наміру позбавити себе права власності на будинок, який є її єдиним житлом і в силу похилого віку забезпечує всі належні умови для проживання. А погодилася на передачу будинку і земельної ділянки у власність онуці, лише за умови утримання та догляду за нею. Укладаючи спірний договір, позивачка помилялася щодо правової природи такого правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою, яка обіцяла її доглядати та утримувати.

Таким чином, приймаючи до уваги, що спірний будинок є єдиним житлом позивачки, з часу відчуження до часу виселення з якого восени 2019р, вона продовжувала проживати у спірному будинку, фактичної передачі будинку та земельної ділянки не було та враховуючи похилий вік, стан здоров`я на час укладення оспорюваного договору, потреби в сторонньому догляді, не зважаючи на те, що позивачка мала можливість ознайомитися та прочитати спірний договір у нотаріуса, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, позивачка помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою.

Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивачка діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

Твердження відповідачки в апеляційній скарзі, що позивачка могла дізнатися про те, що нею вчинено саме договір дарування раніше, ніж коли відповідачка повідомила про свій намір продати будинок, не підтверджений матеріалами справи.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року