Дата документу 13.09.2021 Справа № 337/2016/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/2016/20Головуючий у 1-й інстанції Сидорова М.В. Повний текст рішення складено 15.02.2021 року
Пр. № 22-ц/807/2355/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-5), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 03.08.2017 року станом на 20.04.2020 року у розмірі 75390,55 грн., яка складається з: 53904,72 грн. - заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. 00,00 грн. заборгованості за поточним тілом кредиту, 53904,72 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 00,00 грн. заборгованості за нарахованими відсотками; 00,00 грн. заборгованості за простроченими відсотками; 17419,61 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625, 17419,61 грн. пені, 00,00 грн. комісії, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина); 3566,22 грн. штрафу (процентна складова), від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 2102,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Сидорову М.В. (а.с. 84).

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2020 року (а.с. 97-98) позов Банку у цій справі задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Банку () заборгованість за кредитним договором б/н від 03.08.2017 року в загальній сумі 75390,55 грн., а також судовий збір у сумі 2102,00 грн., а всього 77492,55 грн.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2021 року в порядку задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд вищезазначеного заочного рішення останнє у цій справі скасовано, справу призначено для продовження розгляду.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року (а.с. 146-149) позов Банку у цій справі задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Банку () 53904,72 грн., а також судовий збір у сумі 1502,93 грн., а всього 55407,65 грн. В іншій частині позовних вимог Банку у цій справі відмовлено.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року (головуючий суддя Маловічко С.В., судді Гончар М.С., Подліянова Г.С.) першу апеляційну скаргу Банку (а.с. 151-154) у цій справі визнано неподаною та повернуто скаржнику (а.с. 170).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй повторній апеляційній скарзі (а.с. 175-179) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні суми та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з відповідача судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 191).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 192-193) поновлено Банку строк на апеляційне оскарження вищезазначеного рішення суду першої інстанції у цій справі, апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку у цій справі відкрито, дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 194).

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Банк продав апеляційному суду письмові пояснення у цій справі (а.с. 198-202).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження суддя доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 15 суддів). Крім того, суддя-доповідач перебувала у щорічній відпустці з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року включно (а.с. 203).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 вищезазначене рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось. Банк оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмовлених позовних вимог.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, - в частині відмовлених позовних вимог Банку.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у цій справі у стягненні з відповідача 17419,61 грн. - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 17419,61 грн. - пені, штрафу (фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) у сумі 3566,22 грн., керувався ст. 3, 6, 11, 15, 16, 526, 530, 549, 610, 627, 629, 633, 634, 638, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, та виходив із відсутності правових підстав для стягнення цієї суми заборгованості з відповідача на користь Банку.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 03.08.2017 р. відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

В Анкеті-заяві (а.с. 15) зазначено, що відповідач згодний з тим, що вказаною заявою він приєднується до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі Інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом з пам`яткою клієнта та тарифами складають договір про надання банківських послуг.

Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» без номера та дати, 11.05.2018 р. Банк видав відповідачу ОСОБА_1 банківську картку № НОМЕР_2 зі строком дії 03/22 (а.с. 14).

Старт карткового рахунку по картці № НОМЕР_2 відбувся 11.05.2018 р. - на вказану банківську картку Банком було встановлено кредитний ліміт в розмірі 12000,00 грн., 13.08.2018р. кредитний ліміт збільшено до 38000,00 грн., 13.11.2018р. - зменшено до 0,00 грн.(а.с. 13).

Згідно з наданим Банком розрахунком заборгованості (а.с. 6-9) та випискою по рахунку (а.с.10-12), заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед Банком за вищевказаним кредитним договором станом на 20.04.2020р. становить 75390,55 грн. та складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 53904,72 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в сумі 17419,61 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 3566,22 грн.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог Банку в частині стягнення з відповідача відсотків, нарахованих на підставі ст.625 ЦК України в сумі 17419,61 грн., та штрафних санкцій у вигляді пені в сумі 17 419,61 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 3566,22 грн.

В даному випадку суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно з розрахунком заборгованості за вищевказаним кредитним договором, який наданий Банком (а.с. 6-9), розмір пені становить 0,00 грн., а заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед Банком складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 53904,72 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в сумі 17419,61 грн., штрафів в сумі 4066,22 грн., а всього 75390,55 грн.

Таким чином, зазначення у позовній заяві, що відповідачу нарахована пеня в сумі 17419,61 грн. є безпідставним та необґрунтованим. Крім того, при математичному додаванні усіх складових заборгованості, які визначені в позовній заяві: 53904,72 грн. заборгованість за тілом кредиту, 17419,61 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 17419,61 грн. пеня, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3566,22 грн. - штраф (процентна складова), загальна сума становить 92 810,16 грн., що на 17419,61 грн. перевищує загальну суму заборгованості, яка заявлена Банком до стягнення.

Крім того, суд першої інстанції правильно врахував, що в Анкеті-заяві від 03.08.2017 р. не зазначений порядок та строки повернення кредиту, розмір процентів за користування ним, а також не встановлена відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

На обґрунтування позовних вимог до позовної заяви позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», із зазначенням чотирьох її видів з різними умовами кредитування - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»,«Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна, CONTRACT», «Універсальна, GOLD», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, вказуючи, що ці документи разом із Анкетою-заявою становлять Договір про надання банківських послуг, який є договором приєднання і який було укладено між сторонами.

З огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України умови договору приєднання розроблює підприємець - в даному випадку АТ КБ «Приватбанк». Другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що надані суду позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Витяг з Тарифів не містять підпису відповідача ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме їх розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 03.08.2017 р. Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо відповідальності за порушення зобов`язання (пеня, штрафи) в зазначених в цих документах строки та розмірах з відповідним порядком нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд першої інстанції правильно вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

За таких обставин, без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 умови надання банківських послуг, враховуючи відсутність в Анкеті-заяві від 03.08.2017р. домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій, тобто за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем цих умов, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем ОСОБА_1 11.05.2018р., містить зауваження про те, що інформація, зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною до 26.05.2018 р. (а.с. 16-17). Більш того, зі змісту цього паспорту вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

У розділі 4 вказаного Паспорту міститься застереження, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

За таких обставин, саме по собі підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг не свідчить про домовленість сторін про сплату процентів за користування кредитними коштам та штрафних санкцій.

Враховуючи, що Паспорт споживчого кредиту є інформацією, яка була надана ОСОБА_1 , була актуальною лише до 26.05.2018 р., й матеріали справи не містять відомостей про те, які саме із зазначених у Паспорті умов були прийняті позичальником, дана інформація не може бути взята судом до уваги як доказ підтвердження конкретних умов кредитування.

У п.19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013р. у справі №1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Виходячи з основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність законних підстав для стягнення з відповідача заборгованості у вигляді пені за прострочення зобов`язання - 17419,61 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 3566,22 грн. і в задоволенні позову в цій частині відмовив.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України в розмірі 17419,61 грн., суд першої інстанції виходив з такого.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, з розрахунку заборгованості вбачається, що вказані відсотки нараховані Банком у відповідності до ст.625 ЦК України, але не за визначеною у цій нормі ставкою 3% річних, а на підставі визначеної в Умовах та правилах надання банківських послуг, які не погоджувались з позичальником. Тому на цих підставах такі відсотки вважаються неправомірно нарахованими і стягненню в такому разі не підлягають.

Також з огляду на положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд не може стягнути відсотки і за ставкою 3% річних, визначеною ст. 625 ЦК України, оскільки Банк пов`язував ці відсотки саме із встановленою на підставі договору ставкою 84 % як відповідальність за прострочений кредит, а не у встановленій законом ставці. Тобто таке самостійне нарахування судом прострочених процентів на підставі закону було б виходом за межі позовних вимог (підстав позову), що заборонено вище наведеними положення статті 13 ЦПК України. На підставі викладеного в задоволені позову в цій частині суд першої інстанції також правильно вважав, що слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що дублюють доводи позовної заяви позивача, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а лише відображають позицію позивача, яку він та його представник вважають єдино вірною.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, - в частині його відмови.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України у цій справі, відсутні та зокрема стороною Банку апеляційному суду не надані.

Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки із підписом відповідача ОСОБА_1 про ознайомлення останнього саме з Умовами та правилами надання послуг Банком, які додані Банком до його позову у цій справі (а.с. 18-66).

Паспорт споживчого кредиту із підписом відповідача ОСОБА_1 від 11.06.2018 року (а.с. 16-17, доданий Банком до його позовної заяви у цій справі) не можна вважати такою довідкою. Оскільки, у цьому Паспорті споживчого кредиту (а.с. 16-17) прямо зазначено, що:що «ця інформація зберігає чинність та є актуальною лише до 26.05.2018 року» (а.с. 17 зворот); а Банк нараховує відсотки відповідачу у цій справі станом на 20.04.2020 року, крім того, «умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо» (а.с. 17 зворот).

І головне, що в анкеті-заяві відповідача від 03.08.2017 року (а.с. 15) не зазначено взагалі про те, що цей Паспорт споживчого кредиту (а.с. 16-17) є невід`ємною частиною будь-якого договору сторін та зокрема № б/н від 03.08.2017 року, чи складає останній.

Самі по собі: довідка про строк дії картки відповідача до 03/22, (а.с. 14) та виписка по рахунку відповідача (а.с. 10-12), надані Банком ще суду першої інстанції у цій справі при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи, не спростовують останніх у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

Судова практика інших судів в інших справах за участю інших осіб, на яку Банк посилався у цій справі в обґрунтування своєї апеляційної скарги, не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом в частині, яка предметом апеляційного оскарження.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Додаткові помилкові посилання суду першої інстанції у цій справі на порушення Банком вимог статей Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час до виникнення вищезазначених правовідносин сторін, не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, за результатами розгляду апеляційної скарги Банку.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови Банку у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 13.09.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.