Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.10.2021 Справа №607/10100/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 6000 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21 грудня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичила у нього грошові кошти у сумі 6000 гривень, які зобов`язалась повернути у строк до 01 квітня 2021 року. Однак, в обумовлений строк, позивачка свої зобов`язання не виконала та позичені грошові кошти не повернула. З цих підстав просить позов задовольнити, стягнувши із відповідачки ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 6000 гривень.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Відзиву на позов відповідачка ОСОБА_2 до суду не подавала.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак, його представник адвокат Карпа М.М. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій також вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явилася, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. Відзиву на позовну заяву не подавала.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву, а представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи.

Судом установлено:

21 грудня 2020 року між (позикодавцем) ОСОБА_1 та (позичальником) ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно п. 1 якого, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 безвідсоткову позику у сумі 6000 гривень, а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути позику у визначений цим договором строк.

Відповідно із пунктом 2 договору позики, строк надання позики позичальнику становить 100 днів з моменту реальної передачі всієї грошової суми, але не пізніше до 01 квітня 2021 року.

Згідно пунктів 3.2., 3.3. Договору позика надається шляхом передачі готівки із рук позикодавця в руки позичальника. Підтвердження отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 21 грудня 2021 року, якою стверджується, що 21 грудня 2021 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 6000 гривень. (а.с.5)

Згідно викладених у позові обставин, в обумовлений договором строк, відповідачка ОСОБА_2 у добровільному порядку не повернула позивачу позичену нею суму грошових коштів у розмірі 6000 гривень.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За вимогами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачкою ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин.

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту, а тому позовні вимоги слід задовольнити, стягнувши із відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6000 гривень.

Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі наведеного та керуючись стттями 4, 5, 89,141, 264, 265, 268, 280, 282, 352,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 6000 (шість тисяч) гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 08 жовтня 2021 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка