Номер провадження: 22-ц/813/3408/21
Номер справи місцевого суду: 509/3866/15-ц
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Кочко В.К. 12 липня 2019 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (т. 1 а.с. 3-9, т. 2 а.с. 149-156, 222-227).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що 04 серпня 1985 року між сторонами було укладено шлюб. В період шлюбу сторонами було придбане відповідне майно. Так, 12 грудня 1996 року позивачем та відповідачем була придбана у власність квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу. Право власності було зареєстровано належним чином. Стороною в договорі (покупцем) був зазначений ОСОБА_2 . Вартість вказаної квартири складає еквівалент 45 000 - 50 000 доларів США.

Також, в 1997 році сторонами було набуто у власність житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , який до теперішнього часу є місцем реєстрації сторін як місця проживання. Вартість будинку складає еквівалент 130 000 доларів США.

29 квітня 2009 року сторонами було придбано автомобіль марки ТОУОТА САМRУ 2.4., 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер двигуна: НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 . Вартість транспортного засобу складає еквівалент 17 000 доларів США. У 2014 році ОСОБА_2 , без відома ОСОБА_3 та її згоди, здійснив відчуження вказаного автомобіля на користь громадянина ОСОБА_4 ,. Також, у 2013 році сторони придбали автомобіль марки РЕUGЕОТ 301, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 . Крім того, сторони розмістили в АТ «Ощадбанк» грошові кошти на депозитному рахунку в сумі, що на час останнього переукладення депозитного договору склала 400 000 грн.

Як стало відомо ОСОБА_3 , 12 грудня 2013 року ОСОБА_2 позичив спільні кошти у розмірі 31 000 доларів США ОСОБА_5 , про що остання склала розписку.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно (т. 1 а.с. 44-48, 63-65, т. 2 а.с. 115-117, 211-214).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2016 року клопотання відповідача задоволено. Залучено ОСОБА_4 до участі у справі у якості співвідповідача (т. 1 а.с. 145).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна, право власності 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 частку автомобіля ВАЗ-217130, державний номерний знак НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_8 . Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,25 га, відображений в технічному паспорті від 10 липня 1996 року, виготовленому Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації Одеської області. В іншій частині позову ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені в справі судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3654 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені в справі судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 654 грн. (т. 4 а.с. 65-74).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2019 року в частині:

- визнання особистої приватної власності за ОСОБА_6 на житловий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,25 га, відображений в технічному паспорті від 10.07.1996 року, виготовленому Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації Одеської області;

- відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,25 га, відображений в технічному паспорті від 10.07.1996 р., виготовленому Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації Одеської області;

- відмови в стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за продане ним одноособово спільне майно: автомобіль марки ТОУОТА САМRУ 2.4, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіля марки РЕUGЕОТ 301, державний номерний знак НОМЕР_4 ;

- відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини грошових коштів, які перебували на депозитному рахунку в АТ «Ощадбанк» в сумі, що на час останнього укладення (переукладення) депозитного договору складала 400 000 грн., якими ОСОБА_2 розпорядився самостійно;

- відмови в стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини грошових коштів у сумі 31 000 доларів США, які 12 грудня 2013 року були позичені подружжям громадянці ОСОБА_5 , та які ОСОБА_2 отримав особисто і розпорядився ними на свій розсуд;

- стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат.

У вказаній частині змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 :

- житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ;

- автомобіль марки ТОУОТА САМRУ 2.4, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ;

- автомобіль марки РЕUGЕОТ 301, державний номерний знак НОМЕР_4 ;

- грошові кошти на депозитному рахунку в АТ «Ощадбанк» в сумі, що на час останнього укладання (переукладання) депозитного договору, склала 400 000 гривень;

- грошові кошти в сумі 31 000 доларів США, які 12 грудня 2013 року були позичені подружжям громадянці ОСОБА_5 та які ОСОБА_2 отримав особисто та розпорядився ними на свій розсуд;

- розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та виділити ОСОБА_1 у власність 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,25 га, загальною площею будинку 441,7 кв. м., житловою площею 175,6 кв. м.;

- виділити ОСОБА_2 у власність 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,25 га, загальною площею будинку 411,7 кв. м., житловою площею 175,6 кв. м.;

- виділити в натурі належну позивачці ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ;

- встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , виділивши ОСОБА_1 в користування кімнату № НОМЕР_9 площею 17,3 кв. м.; ОСОБА_2 кімнату № 3 площею 11,8 кв. м.; залишити кухню № 4 площею 6,7 кв. м., коридор ,№ 1 площею 5,4 кв. м., коридор № 7 площею 2,1 кв. м., вбудовану шафу № 8 площею 0,4 кв. м., вбиральню № 5 площею 1,0 кв. м. та ванну кімнату № 6 площею 2,5 кв. м. в спільному користуванні;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 914 440 грн. 00 копійок, які складаються з:

- вартості 1/2 частки автомобіля марки ТОУОТА САМRУ 2.4, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 175240 грн.;

- вартості 1/2 частки автомобіля марки РЕUGЕОТ 301, державний номерний знак НОМЕР_4 , у розмірі 121320 грн.;

-1/2 частку грошових коштів з процентами, які були розміщені на рахунку в АТ «Ощадбанк», в сумі, що на час останнього укладення (переукладення) депозитного договору, склала 400000 грн., що складає 200 000,00 гривень;

-1/2 частину грошових коштів в розмірі 417 880,00 грн., отриманих за борговою розпискою.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої приватної власності на житловий будинок з господарчими спорудами, розташований по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,25 га, відображений в технічному паспорті від 10.07.1996 року, виготовленому Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації Одеської області.

Виключити з описової частини рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.07.2019 року відомості, що не відповідають дійсності, проте, що: «сторонами по справі визнано, що передані ОСОБА_7 15 листопада 2008 р. позивачкою ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 60 тисяч гривень мали правовий режим спільної сумісної власності подружжя; під час перебування у шлюбі в будівлі вказаного магазину проведені ремонтно-будівельні роботи, під час яких побудовано терасу для літнього кафе та капітельну споруду, в якій розміщено кухню; що будівля магазину з капітальною спорудою (кухнею) та терасою (літнім кафе) використовуються по теперішній час позивачкою в підприємницькій діяльності».

На обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 посилається на невідповідність викладених у рішенні суду першої інстанції висновків обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права та зазначає, що суд безпідставно не прийняв до розгляду частину вимог, заявлених ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві; спірне майно і грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між сторонами по справі відповідно до заявлених ОСОБА_1 вимог; суд безпідставно задовольнив зустрічні позовні вимоги в частині визнання за відповідачем права особистої приватної власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами (т. 4 а.с. 92).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 69 Сімейного кодексу України встановлено, що чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

За нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 22 КпШС України, що втратила чинність з вступом у дію СК України, встановлювалось що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно положень ст.24 КпШС України і ст.57 СК України виключення становить майно, яке відповідно до цих норм визнається особистою приватною власністю дружини або чоловіка, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У ст.68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як вбачається з матеріалів справи, Великодолинською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 04 серпня 1985 року був зареєстрований шлюб між позивачкою ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 , про що було складено актовий запис №43.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 грудня 2015 р., яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був розірваний.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, сторони по справі придбали за договорами наступне майно, що є об`єктом поділу:

- 12 грудня 1996 р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Іллічівської держаної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим № 2-4849, - двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстрація права власності на яку здійснена за відповідачем;

- 21 квітня 2009 р. за договором купівлі-продажу - автомобіль марки «Toyota Camry 2.4» 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_10 , кузов № НОМЕР_11 , який відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу, з 29.04.2009 р. до 01.08.2014 р. був зареєстрований на ім`я відповідача;

- 29 квітня 2011 р. за договором купівлі-продажу - автомобіль марки «Lada 21713» (110-01), державний номерний знак НОМЕР_12 , номер кузова НОМЕР_13 , зареєстрований на ім`я позивачки;

- 01 серпня 2013 р. за договором купівлі-продажу - автомобіль марки «Peugeot 301», державний номерний знак НОМЕР_14 , номер кузова НОМЕР_5 , який з 09.08.2013р. до 05.08.2015р., був зареєстрований на ім`я відповідача.

На час розгляду справи судом першої інстанції, у спільній сумісні власності позивачки і відповідача, з переліченого вище спірного майна, залишились квартира та автомобіль марки «Lada 21713» (110-01), державний номерний знак НОМЕР_12 , що сторонами по справі не заперечувалось.

Також відповідачем 15 серпня 2013 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, було укладено з АТ «Ощадбанк» два договори на відкриття депозитних рахунків, на які загалом було внесено 400 000,00 гривень. По закінчені строку дії цих депозитних договорів, а саме 20 лютого 2015 р. - відповідачем з АТ «Ощадбанк» було укладено два нових депозитних договори № 42277515 (рахунок № НОМЕР_15 ) і № НОМЕР_16 (рахунок № НОМЕР_17 ) за новими умовами строком на 12 місяців. На вказані рахунки банком були перераховані грошові кошти з попередніх депозитних рахунків.

Однак, вказані Договори на відкриття депозитних рахунків від 20 лютого 2015 р. відповідачем були достроково розірвані, а кошти йому повернуті готівкою через касу філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», депозитні рахунки банком закриті.

Сторони по справі не заперечували, що грошові кошти, які знаходились на депозитних рахунках в АТ «Ощадбанк», належали їм на праві спільної сумісної власності.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_2 у період 01 грудня 1991р. по 15 листопада 1993 р. був побудований житловий будинок з господарськими спорудами на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_2 , який прийнятий в експлуатацію у 1996 році.

Земельна ділянка площею 0,25 га під будівництво житлового будинку виділена рішенням Дальницької сільської Ради народних депутатів від 25 вересня 1991 року індивідуальному забудовнику ОСОБА_2 .

Свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_2 , видано на ім`я ОСОБА_2 виконкомом Дальницької сільської ради 20 жовтня 1997 року.

Реєстрація за ОСОБА_2 права особистої власності на вказане домоволодіння здійснена Овідіопольським бюро технічної інвентаризації, про що на зворотній стороні свідоцтва про право власності від 20 жовтня 1997р. зроблено реєстраційний надпис.

Крім того, під час перебування з позивачкою в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 , згідно наданих суду розписок, було укладено три договори позики грошових коштів, два з яких відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України створили обов`язки для другого з подружжя по поверненню боргу, оскільки грошові кошти, отримані за цими договорами, були використані в інтересах сім`ї:

- 25 грудня 2008 р. ОСОБА_2 з ОСОБА_8 укладений договір позики грошових коштів в розмірі 42 000 доларів США;

- 20 квітня 2011 року ОСОБА_2 з ОСОБА_9 укладений договір позики грошових коштів в розмірі 10 000 доларів США;

- 12 грудня 2013 р. ОСОБА_2 з ОСОБА_5 укладений договір позики грошових коштів у сумі 31 000 доларів США.

У ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

У п.24 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до складу майна, яке підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно з розпискою ОСОБА_2 від 25 грудня 2008 р., останній отримав від ОСОБА_8 , у присутності ОСОБА_10 , в борг у розмірі 42 000 доларів США для ремонту магазину та зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів частинами на першу вимогу позикодавця .

З наданої позивачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції угоди, укладеної з ОСОБА_7 15 листопада 2008 р. в простій письмові формі, вбачається, що ОСОБА_7 продав ОСОБА_1 одноповерховий магазин загальною площею 143,7 кв.м., розташований по АДРЕСА_4 , а ОСОБА_1 в рахунок придбання магазину передала йому 60 000 гривень. У зв`язку з відсутністю у продавця всіх правоустановчих документів сторони цієї угоди домовились, що продавець в подальшому оформить угоду купівлі-продажу магазину в нотаріальній конторі.

Сторонами по справі було визнано, що передані ОСОБА_7 15 листопада 2008 р. позивачкою ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 60 000 гривень мали правовий режим спільної сумісної власності подружжя; під час перебування у шлюбі в будівлі вказаного магазину проведені ремонтно-будівельні роботи та побудовано терасу для літнього кафе та капітальну споруду, в якій розміщено кухню. Вказана будівля магазину з капітальною спорудою (кухнею) та терасою (літнім кафе) використовуються по теперішній час позивачкою в підприємницькій діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, спірними між сторонами по справі є питання обсягу виконаних ремонтно-будівельних робіт, їх вартості та джерела оплати.

Представник позивачки в заявах по суті справи та поясненнях зазначав, що обсяг і вартість ремонтно-будівельних робіт з реконструкції будівлі магазину є значно меншими, ніж вказує відповідач, договір позики з ОСОБА_8 не укладався, оплата ремонтно-будівельних здійснювалась за рахунок коштів подружжя, ремонтно-будівельні роботи виконувались не ТОВ «Аванта».

Відповідач та його представник вказували на те, що у подружжя не було грошових коштів для реконструкції будівлі магазину, тому за взаємною домовленістю з позивачкою було вирішено позичити для цього грошові кошти у ОСОБА_8 , який займався підприємницькою діяльністю. Позичені у ОСОБА_8 грошові кошти були використанні на оплату ремонтно-будівельних робіт ТОВ «Аванта», придбання будівельних матеріалів, обладнання, меблів і сантехніки, оплату робіт з підведення каналізації, водопроводу, електрики.

З дослідженого судом у судовому засіданні висновку експерта № 869/2018 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 27.09.2018 року вбачається, що перелік ремонтно-будівельних робіт, проведених на об`єкті за адресою розташування будівлі магазину, співпадає з переліком робіт, вказаних в документації; відремонтовано приміщення першого поверху, горище будівлі перебудовано в готель з двох кімнат, підвальне приміщення - в кафе і більярдну; побудовано окрему капітальну будівлю кухні, в якій встановлено обладнання і техніку, та терасу для розміщення в літку кафе. Також з цього Висновку вбачається, що до будівлі магазину і кухні підведено каналізацію і водопровід, електрику, а в приміщеннях будівлі встановлено сантехнічне і інше обладнання, освітлення, меблі, більярдний стіл.

З відповідей ТОВ «Аванта» від 22.12.2018 р. і 18.01.2019 р., наданих на запити представника позивачки вбачається, ремонтно-будівельні роботи з реконструкції будівлі магазину, будівництва будівлі кухні та площадки літнього кафе були виконані ТОВ «Аванта» відповідно до договору підряду, укладеного з ОСОБА_2 .

Відповідно до договору підряду від 03.03.2009 р. та акту здачі-прийому виконаних робіт від 03.09.2009 р., підписаних уповноваженим представником ТОВ «Аванта» і ОСОБА_2 , вартість виконаних ТОВ «Аванта» ремонтно-будівельних робіт становить 246 965 грн., що еквівалентно 30 948 доларам США.

Згідно договору підряду від 03.03.2009 р., переліку узгоджених ремонтно-будівельних робіт в приміщенні магазину від 03.03.2009 р., проектно-технічної документації на виконання ремонтно-будівельних робіт; акту здачі-прийому виконаних робіт від 03.09.2009 р. у вартість ремонтно-будівельних робіт не включені вартість будівельних матеріалів, встановленого обладнання, меблів та вартість робіт з підведення водопроводу, каналізації, електрики.

Свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_11 , будучи допитані у судовому засіданні судом першої інстанції показали, що ОСОБА_8 , на прохання на той час подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , 25 грудня 2008 р. у присутності ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 на умовах договору займу 42 000 доларів США для ремонту магазину по АДРЕСА_4 , про що останнім було видано розписку. Запозичені кошти подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 використало за призначенням, у чому свідки впевнились особисто під час відвідування реконструйованої будівлі магазину. Свідок ОСОБА_8 також підтвердив, що борг за договором позики від 25 грудня 2008 р. був повністю погашений ОСОБА_12 . На підтвердження погашення боргу свідок видав ОСОБА_2 відповідні розписки.

Погашення ОСОБА_2 боргу перед ОСОБА_8 за договором позики від 15.12.2008 р. в сумі 42 000 США частинами підтверджується розписками, виданими на ім`я ОСОБА_2 позикодавцем: за розпискою від 12 січня 2014 р. в рахунок погашення боргу позикодавцю передано 10 000 доларів США; за розпискою від 01 серпня 2014 року рахунок погашення боргу передано 9 000 доларів США; за розпискою від 06 серпня 2015 року в рахунок погашення боргу передано 5 500 доларів США; за розпискою від 11 вересня 2015 року в рахунок погашення боргу передано 17 500 доларів США.

Як вірно зазначено у рішенні суду, позивачка не надала суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, якими би спростовувалось обставини, підтверджені наведеними вище доказами, та підтверджувалась наявність у сторін по справі на момент проведення ремонтно-будівельних робіт власних коштів в сумі, необхідній для здійснення реконструкції будівлі магазину.

Одночасно, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги надані позивачкою Висновки по результатам дослідження по визначенню кошторисної вартості виконаних будівельно-монтажних робіт в першому півріччі 2009 року з реконструкції будівлі магазину, розташованої в АДРЕСА_4 , від 18.06.2018р. і від 29.07.2018 р. щодо обсягів і вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт, оскільки ці висновки надані директором ПП «Проект», який не є атестованим судовим експертом, у висновках відсутнє зазначення, що вони підготовлені для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Згідно з ч.5 ст.106 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

На підставі встановлених фактів, підтверджених належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов наступних вірних висновків про те, що договір позики від 25.12.2008 р. укладено ОСОБА_2 з ОСОБА_8 в інтересах сім`ї відповідача і позивачки, грошові кошти, отримані за цим договором, використані в інтересах сім`ї сторін по справі, а тому цей договір позики, згідно до ч. 4 ст.65 СК України, створив обов`язки з повернення боргу і для позивачки.

За договором позики від 20 квітня 2011 року, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_9 10 000 доларів США для купівлі автомобіля «Лада Пріора» та зобов`язався повернути борг в такій же сумі на першу вимогу, про що свідчить власноручна розписка ОСОБА_2 від 20 квітня 2011 р., видана ОСОБА_13 .

З дослідженої судом копії видаткової накладної № РН-0000130 від 29.04.2011 р. вбачається, що 29 квітня 2011 р. на ім`я ОСОБА_1 придбаний автомобіль марки «Lada 21713» (110-01), державний номерний знак НОМЕР_13 , вартість автомобіля 84 600 гривень.

Згідно довідки Територіального сервісного центру № 5142 м. Одеси від 26.11.2015 р. автомобіль марки « Lada 21713» (110-01), номер кузова НОМЕР_13 зареєстрований на ім`я позивачки ОСОБА_1 05.05.2011 року, державний номерний знак автомобіля НОМЕР_7 .

За офіційним курсом Національного банку України (НБУ) 10 000 доларів США у гривневому еквіваленті станом на 20.04. і 29.04.2011 р. становили 79654 гривні (1 долар США коштував 7,9654 гривні).

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_9 підтвердив, що ОСОБА_2 за розпискою від 20.04.2011 р. позичив в нього 10 000 доларів США для придбання автомобіля Lada, які повернув у вересні 2015 року, про що він видав ОСОБА_2 відповідну розписку. Позичені в нього ОСОБА_2 грошові кошти були використані на придбання автомобіля Lada, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , про що йому відомо від сторін по справі.

Автомобіль «Lada 21713» (110-01), державний номерний знак НОМЕР_7 , номер кузова НОМЕР_13 , на час розгляду справи судом першої інстанції, знаходився у володінні і користуванні позивачки.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивачка і її представник не надали суду доказів, які б спростовували використання позичених ОСОБА_2 у ОСОБА_13 за договором позики від 20.04.2011 р. грошових коштів на придбання автомобіля марки «Lada 21713» (110-01), номер кузова НОМЕР_13 , зареєстрованого на ім`я позивачки, та що у сторін по справі на той час були власні кошти в розмірі, необхідному для придбання цього автомобіля.

На підставі зазначених доказів, суд дійшов вірного висновку, що договір позики, підтверджений розпискою від 20.04.2011 р., було укладено ОСОБА_2 з ОСОБА_9 в інтересах його на той час з позивачкою ОСОБА_1 сім`ї, позичені грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США використано в інтересах сім`ї сторін по справі, тому цей договір позики, відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, також створив обов`язки з повернення боргу і для позивачки.

За викладених обставин, суд на підставі ч.4 ст.65 СК України при поділі майна подружжя вірно врахував також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї за договорами позики від 25.12.2008 р. від 20.04.2011 р.

Відповідно до договору позики, укладеного ОСОБА_2 з ОСОБА_5 12 грудня 2013 р., ОСОБА_2 позичив ОСОБА_5 31000 доларів США, а остання зобов`язалась повернути йому борг на умовах, визначених цим договором, що підтверджено розпискою останньої від 12 грудня 2013 року.

Борг за договором позики від 12 грудня 2013 року в розмірі 31000 доларів США ОСОБА_5 повернула ОСОБА_2 12 січня 2014 року, про що свідчить розписка ОСОБА_2 від 12.01.2014 р., написана ним на ім`я ОСОБА_5 .

Таким чином, борг за договором позики від 12.12.2013р. ОСОБА_5 повернуто ОСОБА_2 повністю під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою.

Судом першої інстанції встановлено, що з отриманих від ОСОБА_5 12 січня 2014 р. грошових коштів ОСОБА_2 передав ОСОБА_8 за розпискою від 12 січня 2014 р. в рахунок часткового погашення боргу за договором позики від 25.12.2008 р. 10 000 тисяч доларів США (т.1, а.с.72). Решта грошових коштів в сумі 21 000 доларів США залишилась у сторін по справі, які знаходились у зареєстрованому шлюбі і проживали однією сім`єю.

Позивачка не надала судам першої та апеляційної інстанцій доказів, якими би підтверджувалось привласнення ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 31 000 доларів США, повернутих ОСОБА_5 12 січня 2014 р. під час проживання сторін по справі у шлюбі однією сім`єю, або використання ним цих коштів не в інтересах сім`ї.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання грошових коштів в сумі 31 000 доларів США, які ОСОБА_2 12 грудня 2013 р. позичив ОСОБА_5 , спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з ОСОБА_2 1/2 частки грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 за борговою розпискою від ОСОБА_5 , а саме стягнення 417 880,00 грн., не підлягали задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що погашення ОСОБА_2 залишку спільного боргу подружжя в сумі 32 000 доларів США перед ОСОБА_8 за договором позики від 25 грудня 2008 р. та спільного боргу подружжя перед ОСОБА_9 в сумі 10 000 доларів США за договором позики від 20 квітня 2011 р. відбувалось протягом 2014 - 2015 років за рахунок грошових коштів, що зберігались в АТ «Ощадбанк» на депозитних рахунках відповідача, та грошових коштів, отриманих від продажу автомобілів Toyota Camry 2.4, державний номерний знак НОМЕР_10 , кузов № НОМЕР_11 і Peugeot 301, державний номерний знак НОМЕР_14 , номер кузова НОМЕР_5 , зареєстрованих на ім`я відповідача.

Так, з метою погашення вказаних боргів ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 01.08.2014 р. продав автомобіль Toyota Camry 2.4, державний номерний знак НОМЕР_10 , кузов № НОМЕР_11 громадянину ОСОБА_4 (довідка-рахунок НОМЕР_18 видана ТОВ «СІВ-Сервіс»). Вартість автомобіля Toyota Camry 2.4 на дату продажу становила 110 000 грн.

Автомобіль Peugeot 301, державний номерний знак НОМЕР_14 , кузов № НОМЕР_5 , був відчужений ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 05.08.2015 р. громадянину ОСОБА_14 (довідка-рахунок НОМЕР_19 видана ТОВ «Бета-Авто»). Вартість цього транспортного засобу на день продажу становила 121 000 грн.

Продаж автомобілів ОСОБА_2 за вказаною ціною підтверджуються довідкою Територіального сервісного центру №5142 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 26.11.2015 р. №27/15/5142-120, що знаходиться в матеріалах справи.

Також, з метою виконання боргових зобов`язань подружжя перед ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які виникли з вказаних вище договорів позики, відповідач достроково розірвав депозитні договори, укладені з АТ «Ощадбанк», та через касу філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» отримав 09.09.2015 р. з рахунку № НОМЕР_17 грошові кошти в сумі 192 869,35 грн. і 10.09.2015 р. з рахунку № НОМЕР_15 грошові кошти в сумі 192 913,98 грн. Всього банком було повернуто відповідачу 385 783,33 грн.

Зазначені обставини підтверджуються листом філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 20.03.2018 р. та доданими до цього листа виписками з вищевказаних рахунків.

Повне погашення ОСОБА_2 спільних боргів подружжя перед ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підтверджується їх власноручними розписками, виданими на ім`я ОСОБА_2 , копії яких знаходяться в матеріалах справи, та показаннями свідків.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що у матеріалах справи відсутні докази, які би свідчили про можливість погашення відповідачем спільних боргів подружжя перед ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за рахунок інших коштів.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 від 12.02.2018 р. зазначено, що правові підстави для визнання договорів купівлі-продажу автомобілів, за якими ОСОБА_2 здійснив їх відчуження, недійсними відсутні, тобто позивачка визнала ці правочини правомірними.

Згідно з ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки, як встановлено судом першої інстанції. за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобілів Toyota Camry 2.4 і Peugeot 301, та знятих з депозитних рахунків в АТ «Ощадбанк», відповідачем ОСОБА_2 були виконані зобов`язання за договорами позики від 25.12.2008 р. і 20.04.2011 р., які, відповідно до ч.4 ст.65 ЦК України створили для позивачки обов`язки по солідарному з відповідачем погашенню спільних боргів подружжя, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позивних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь вартості 1/2 частки автомобіля марки «Toyota Camry», 2008 року виготовлення, вартості 1/2 частки автомобіля марки «Peugeot 301», 2013 року виготовлення, та 1/2 частки грошових коштів, які були розміщені на рахунках АТ «Ощадбанк».

Також, не підлягали задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів, які були розміщені на депозитних рахунках відповідача в АТ «Ощадбанк», зняті ним з цих рахунків і передані у власність позикодавцям в погашення спільних боргів подружжя, та відчужених відповідачем автомобілів Toyota Camry і Peugeot 301, оскільки відповідно до ч.1 ст.346 ЦК України, у разі відчуження власником свого майна право власності на це майно припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами по справі не оспорюється право спільної сумісної власності сторін на кв. АДРЕСА_5 та автомобіль марки «Lada 21713», державний номерний знак НОМЕР_12 , а відтак, з урахування положень ст. 60 СК України, позивачці обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя.

З технічного паспорту на кв. АДРЕСА_5 від 27.02.2002р. вбачається, що квартира розрахована на одну сім`ю, складається з двох кімнат житловою площею 29,1 кв.м., однієї кухні, вбиральні, ванної кімнати, двох коридорів та має один вхід, тобто за технічними характеристиками не може бути поділена в натурі.

У зв`язку з цим, суд на підставі ст.ст.69-71 СК України, з урахуванням роз`яснень, наданих в п.25 вищеназваної постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11, дійшов вірного висновку, що вимоги позивачки про поділ цієї квартири та виділ і визнання за нею права власності в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, права власності на Ѕ частку даної квартири підлягають частковому задоволенню.

Так, за позивачкою на підставі вказаних норм закону визнано право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог про виділ і поділ цієї квартири судом обґрунтовано відмовлено.

З викладених підстав, судом відмовлено ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог про виділ ОСОБА_2 із спільного сумісного майна подружжя 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, судом вірно відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на автомобіль Lada 21713 (110-01), державний номерний знак НОМЕР_12 , номер кузова НОМЕР_13 .

Так, частиною 2 ст. 364 ЦК України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Автомобіль Lada 21713 (110-01), номерний знак НОМЕР_12 , номер кузова НОМЕР_13 відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України є неподільною річчю.

В матеріалах справи відсутня згода відповідача на отримання від позивачки грошової компенсації вартості його частки в цьому автомобілі.

Сторонами не заявлено вимог про припинення права спільної сумісної власності на майно з підстав, передбачених ст.365 ЦК України.

І навпаки, ОСОБА_2 заявлено зустрічні позовні вимоги про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частику автомобіля ВАЗ 217130, державний номерний знак НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_8 , які задоволені судом на підставі ст.ст.60,69-71 СК України.

Одночасно, суд дійшов вірного висновку, що не підлягали задоволенню вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ; поділ цього будинку та виділ і визнання за нею в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, права власності на 1/2 частку цього житлового будинку з господарськими спорудами; виділ ОСОБА_2 із спільного сумісного майна подружжя 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею будинку 441,7 кв.м., житловою площею 175,6 кв.м., з огляду на наступне.

Як вбачається із довідки Овідіопольського відділення №5990 Ощадбанку від 19.03.1992 року, ОСОБА_2 отримав в цьому відділені «ссуду» в сумі 50 тисяч рублів для будівництва індивідуального житлового будинку.

Працюючи на той час в органах внутрішніх справ Одеської області, ОСОБА_2 на підставі ст.22 Закону України «Про міліцію» звернувся до виконкому Овідіопольської районної Ради народних депутатів Одеської області і Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Одеської обласної Ради народних депутатів з проханням виділити йому безкоштовно грошові кошти для погашення «ссуди», отриманої на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.22 Закону України «Про міліцію» в редакції від 20.12.1990 р., працівники міліції мали право на одержання кредитів на індивідуальне і кооперативне житлове будівництво в розстрочку на 20 років з погашенням 50 процентів наданої позики за рахунок відповідних фондів Міністерства внутрішніх справ Української РСР і місцевих бюджетів.

Рішенням виконавчого комітету Овідіопольської районної Ради народних депутатів Одеської області від 19.03.1992 р. №255 заява ОСОБА_2 була задоволена і йому виділено з місцевого бюджету 25,0 тисяч рублів для часткового погашення «ссуди» на будівництво житлового будинку, отриманої в розмірі 50,0 тисяч рублів у Овідіопольському відділенні Ощадбанку. Обов`язок по перерахуванню вказаної суми грошових коштів Овідіопольському відділенню Ощадбанку цим рішенням було покладено на Райфінвідділ.

Згідно з листом Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Одеської обласної Ради народних депутатів від 31 березня 1992 р. за №147 на підставі рапорту ОСОБА_2 від 06.03.1992 р. про безкоштовне виділення 25,0 тисяч рублів для часткового погашення «ссуди», отриманої в Овідіопольському відділенні Ощадбанку на будівництво житлового будинку, 30 березня 1992 р. з фондів МВС безкоштовно виділено і перераховано на розрахунковий рахунок № НОМЕР_20 в Овідіопольському відділенні №5990 Ощадбанку 25,0 тисяч рублів для часткового погашення «ссуди», отриманої ОСОБА_2 в Овідіопольському відділенні Ощадбанку в сумі 50 тисяч рублів для будівництва індивідуального житлового будинку.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що отримана ОСОБА_2 в березні 1992 року у Овідіопольському відділенні №5990 Ощадбанку «ссуда» в сумі 50,0 тисяч рублів була в березні 1992 р. повністю погашена за рахунок відповідних фондів Міністерства внутрішніх справ Української РСР і коштів місцевого бюджету, а не за рахунок коштів, що за законом є спільною сумісною власністю подружжя.

В грудні 1991 р. та листопаді 1992 р. ОСОБА_2 уклав з ПМК -1 договори на будівництво індивідуального житлового будинку з надвірними спорудами.

Відповідно до договору від 02.11.1992 р. строк будівництва житлового будинку був встановлений з 01.12.1992 р. до 01.11.1992 р.. Договором від 02.11.1992 р. строк будівництва був продовжений до 01.11.1993 р.

Будівництво житлового будинку з надвірними (господарськими) спорудами здійснювалось на підставі будівельного паспорту №665 від 1991 р. на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику.

Згідно акту прийому-передачі від 15.11.1993 року, підписаного уповноваженим представником ПМК-1 і ОСОБА_2 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ), що складається з 2-х поверхів, підвалу, погребу, розмірами 13,2 х 12,2 готовий до експлуатації. Вартість будівництва будинку становить 49 тисяч 557 рублів. Заборгованість замовника перед підрядником з оплати виконаних будівельних робіт відсутня.

Відповідно до висновку експерта №850/2018 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 11.04.2018р. період будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 згідно наданих матеріалів з 02.12.1991 р. по 15.11.1993 р. Загальна площа житлового будинку на дату завершення будівництва - 414,7 кв. м., житлова 175,6 кв.м.

Така ж площа будинку вказана у акті державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації від 1996 року.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що будівництво житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 було здійснено за рахунок грошових коштів, наданих ОСОБА_2 особисто і безоплатно, тобто за рахунок коштів, які належали йому особисто.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами від 20.10.1997 р., виданого на ім`я ОСОБА_2 на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 15.10.1997 р. за № 666, житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_2 , належить відповідачу на праві особистої власності.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 20.05.2019 р. (справа №463/4023/16-ц) і від 26.06. 2019 р. (справа №641/5115/16-ц), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі набуття майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно набуте.

Системний аналіз ст.ст.22,24 КпШС України, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, дозволяє дійти висновку, що кошти, за рахунок яких було здійснено будівництво спірного житлового будинку з господарськими спорудами, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України встановлено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, яке є об`єктом права особистої приватної власності одного з подружжя, поділу між подружжям (колишнім подружжя) не підлягає.

На підставі вказаних вище доказів, що відповідають правилам належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що житловий будинок з господарськими спорудами у АДРЕСА_2 , на який ОСОБА_2 20.10.1997 р. видано свідоцтво про право особистої власності, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Частиною першою ст.392 ЦК України встановлено, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Оскільки позивачка не визнає за відповідачем права особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , суд, на підставі вищевикладених положень закону, вірно задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та визнав за ним права особистої приватної власності на спірний будинок з господарськими спорудами.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про необхідність зміни рішення суду першої інстанції та задоволення у повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 у редакції, викладеній у апеляційній скарзі, з наступних підстав.

Так, згідно положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, апелянтом у вказаній частині було фактично змінено позовні вимоги, які були предметом розгляду у суді першої інстанції, тобто змінено предмет позову, що є неприпустимим.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 17 вересня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе