Провадження № 22-ц/4808/1231/21
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Тринчука В. В. в м.Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з квітня по червень 2020 року він із рахунку АТ КБ «Приват Банк» НОМЕР_1 та АТ «Універсал Банк» НОМЕР_2 перерахував ОСОБА_2 на банківську картку в АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_3 кошти в розмірі 311 900 (триста одинадцять тисяч дев`ятсот) гривень, 00 копійок. Зазначені кошти були перераховані ОСОБА_1 згідно усних домовленостей за талони на автомобільне пальне, які відповідач обіцяла надати в термін 7 календарних днів з дати отримання даних коштів на вказані вище рахунки. Однак, відповідачем в обумовлений термін талони не надала, на численні його звернення відповідач ОСОБА_2 керуючись довірою та їх родинними зв`язками наводила нові причини свого невиконання вказаних вище домовленостей. Вказує, що на момент звернення з даним позовом до суду відповідач не надала талонів на пальне згідно домовленостей та не повернула кошти які отримала від нього за вказані талони. Також вказує, що останній звертався до відповідача з письмовою вимогою щодо повернення безпідставно набутих ОСОБА_2 грошових коштів, однак дана вимога залишилась без задоволення. Таким чином позивач змушений звернутись з позовом до суду в якому просить стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів в розмірі 311 900 (триста одинадцять тисяч дев`ятсот) гривень, 00 копійок та понесені позивачем судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Зокрема, апелянт вказує на те, що відповідно до ЦК України обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартісті не є заходом відповіддальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Крім того, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід зазначити, що Європейський суд у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі.

У матеріалах справи містяться заяви представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Жатського Т.В. від 25.03.2021 (а.с.15.т.2) та 25.042021 (а.с.36.т.2) відповідно про розгляд справи у його відсутності та належне повідомлення позивача та його предстанкника.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Отже, сторони обізнані про рух справи, тому суд вважає, що розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості повідомлення про явку в суд, не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані на рівні правочину (усний договір між позивачем та відповідачем) , що виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України , тобто з наведеного вбачається, що сторона позивача сама зазначала про наявність правової підстави для перерахування коштів (правочин). Таким чином суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту безпідставного набуття або зберігання відповідачем коштів позивача.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що позивач перерахував на банківський рахунок відповідача у період квітень-червень 2020 року грошові кошти у розмірі 331 900 (триста тридцять одна тисяча дев`ятсот) гривень,00 копійок, а саме:

згідно виписки по руху коштів АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що 16 квітня 2020 року було перераховано на банківській рахунок ОСОБА_4 кошти у розмірі 24400 (двадцять чотири тисячі чотириста) гривень, 00 копійок без зазначення призначення платежу (а.с. 68, колонка № 9), коли відомості про даний платіж містяться у платіжному дорученні АТ КБ «Приват Банк» уже із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів» (а.с.84) ;

згідно виписки по руху коштів АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що 22 квітня 2020 року було перераховано на банківській рахунок ОСОБА_4 кошти у розмірі 28500 (двадцять вісім тисяч п`ятсот) гривень, 00 копійок без зазначення призначення платежу (а.с.67, колонка №12), коли відомості про даний платіж містяться у платіжному дорученні АТ КБ «Приват Банк» уже із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів» (а.с.85);

згідно виписки по руху коштів АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що 04 травня 2020 року було перераховано на банківській рахунок ОСОБА_4 кошти у розмірі 27000 (двадцять сім тисяч) гривень, 00 копійок із зазначенням коментаря до даного платежу «матеріальна допомога родичам» (а.с.64, колонка №12), коли відомості про даний платіж містяться у платіжному дорученні АТ КБ «Приват Банк» уже із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів» (а.с.81);

згідно виписки по руху коштів АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що 05 травня 2020 року було перераховано на банківській рахунок ОСОБА_4 кошти у розмірі 27000 (двадцять сім тисяч) гривень, 00 копійок із зазначенням коментаря до даного платежу «позика родичам» (а.с.64, колонка №9), коли відомості про даний платіж містяться у платіжному дорученні АТ КБ «Приват Банк» уже із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів» (а.с.82);

згідно виписки по руху коштів АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що 24 травня 2020 року було перераховано на банківській рахунок ОСОБА_4 кошти у розмірі 78000 (сімдесят вісім тисяч) гривень, 00 копійок із зазначенням коментаря до даного платежу «позика родичам» (а.с.58, колонка №8), коли відомості про даний платіж містяться у платіжному дорученні АТ КБ «Приват Банк» уже із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів» (а.с.83);

згідно виписки по руху коштів АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що 19 червня 2020 року було перераховано на банківській рахунок ОСОБА_4 кошти у розмірі 27000 (двадцять сім тисяч) гривень, 00 копійок із зазначенням коментаря до даного платежу «позика родичам» (а.с.52, колонка №10), коли відомості про даний платіж містяться у платіжному дорученні АТ КБ «Приват Банк» уже із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів» (а.с.80);

Також у матеріалах справи наявна квитанція Універсал Банку № 5Р58-М2Х9-6Х49-Х05Т від 18 квітня 2020 року у якій містяться відомості про перерахунок ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) гривень, 00 копійок з рахунку НОМЕР_4 на рахунок НОМЕР_5 із зазначенням призначення платежу «переказ особистих коштів» (а.с.86) та квитанція Універсал Банку № М67А-Е43Р-9ТА-СКС4 від 26 квітня 2020 року у якій містяться відомості про перерахунок ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) гривень, 00 копійок з рахунку НОМЕР_4 на рахунок НОМЕР_5 із зазначенням призначення платежу «переказ особистих коштів» (а.с.87). Загальна суму грошових коштів згідно наведених вище банківських операцій становить 33 190 (тридцять три тисячі сто дев`яносто) гривень, 00 копійок. Адвокатом Войцешук Вадимом Валерійовичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_4 письмову вимогу про сплату заборгованості в розмірі 33 190 (тридцять три тисячі сто дев`яносто) гривень, 00 копійок (а.с.91), інформація щодо отримання вказаної вимоги відповідачем відсутня.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, колегія суддів приходить до висновку, що спірні кошти, набуті відповідачем, з яким позивач не був пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке він зобов`язаний повернути останньому, тому місцевий суд відмовляючи в задоволенні позову дійшов помилкового висновку, що відсутні будь-які правові підстави вважати, що спірні кошти набуті відповідачем безпідставно.

Натомість, в розумінні вищенаведених положень законодавства кошти, набуті відповідачем, з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке він зобов`язаний повернути останньому.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач зазначав про понесененя ним витрат на професійну правничу допомогу орієнтовно у розмірі 48 000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 рокуу справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має правона компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Установлено, що позивач та його представник не надали суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інші банківські документи).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 необхідно відмовити у задоволенні вимог до ОСОБА_4 про стягнення коштів за надання правничої допомоги.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з останньої підлягають до стягнення на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 319 (три тисячі триста дев`ятнадцять) грн. 00 коп понесених за подання позовної заяви (т.1 а.с.75) та судовий збір у розмірі 4 678,50 (чотири тисячі шістсот сімдесят вісім) грн. 50 коп. за подання апеляційної скарги (т.2 а.с.63).

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити. Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 311 900 (триста одинадцять тисяч дев`ятсот) гривень, 00 копійок, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 319 (три тисячі триста дев`ятнадцять) грн. 00 коп. та апеляційної скарги у розмірі 4 678,50 (чотири тисячі шістсот сімдесят вісім) грн 50 коп.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог до ОСОБА_4 про стягнення коштів за надання правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Поний текст складено 16 вересня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський