Єдиний унікальний номер судової справи 482/970/19
Номер провадження 22-ц/812/1556/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

13 вересня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Новоодеським районним судом Миколаївської області 26 квітня 2021 року, під головуванням судді Баранкевич В.О. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договорами позики,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договорами позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 лютого 2018 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 6 500 доларів США, що підтверджується розпискою, відповідно до якої останній зобов`язався повернути кошти за першою вимогою. На час звернення до суду 6 500 доларів США по курсу НБУ складало 169 715 грн.

21 лютого 2018 року позивач надав відповідачу ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 85 000 грн., що підтверджується розпискою, відповідно до якої останній зобов`язався повернути кошти за першою вимогою.

17 квітня 2019 року ОСОБА_3 надіслав відповідачу заяву з вимогою повернути вищевказані кошти та проценти за користування ними на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 18% річних в строк до 17 травня 2019 року.

Між тим, станом на день подання позовної заяви позичальник кошти не повернув та від виконання своїх зобов`язань за договорами позики ухиляється.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 311 910 грн. 63 коп., з яких: 169 715 грн. (еквівалент 6 500 доларів США) - заборгованість за договором позики від 19 лютого 2018 року, 38 164 грн. 95 коп. - проценти на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 18% річних за договором позики від 19 лютого 2018 року, 85 000 грн. - заборгованість за договором позики від 21 лютого 2018 року, 19 030 грн. 68 коп. - проценти на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 18% річних за договором позики від 21 лютого 2018 року.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду відзив, в якому зазначав, що позивач запозичив йому вказані кошти за умови не вчинення ним дій майнового характеру стосовно інших правочинів. Так, між сторонами укладено чотири договори оренди землі, відповідно до яких ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 в оренду земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 19.27 га із фіксованою орендною платою розмірі 2 000 грн. на рік за один гектар. Оскільки фіксована орендна плата за вказаними договорами була значно нижче за фактичні ціни на ринку оренди землі, а також у зв`язку із неналежним використанням ОСОБА_3 землі, у лютому ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою обговорення умов договору. Позивач запропоновував відповідачу в рахунок того, що останній не буде ініціювати питання змін умов договорів оренди, надати йому грошову позику з наступним зарахуванням вказаних коштів як різниці між фіксованим в договорі та ринковим розміром орендної плати, на що останній погодився.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 311 910 грн. 63 коп., які складаються з: 85 000 грн. боргу (за розпискою від 21 лютого 2018 року); 19 030 грн. 68 коп. процентів за користування коштами (за розпискою від 21 лютого 2018 року); 169 715 грн. (еквівалент 6 500 доларів США за розпискою від 19 лютого 2018 року); 38 164 грн. 95 коп. процентів за користування коштами (за розпискою від 19 лютого 2018 року).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 119 грн. 11 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на вимогу позивача про повернення грошових коштів за договорами позики від 19 лютого 2018 року та від 21 лютого 2018 року відповідач борг не повернув і не надав суду докази на підтвердження повернення позики, які б підтверджували повне або часткове виконання ним обов`язку щодо повернення позики. Вимога про повернення боргу позивачем надіслана на адресу проживання відповідача, що доведено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не підтверджується факт отримання відповідачем грошових коштів за договорами позики. Крім того, з наданих позивачем розписок не можливо достовірно ідентифікувати осіб позикодавця та позичальника, оскільки вони не містять їх ім`я та по батькові. Також, зі вказаних розписок не можливо достовірно ідентифікувати валюту кредиту, оскільки в розписці від 19 лютого 2018 року не вказано долари якої країни надають в борг, а у розписці від 21 лютого 2018 року валюта кредиту зазначена як «гр.», що, на думку представника відповідача, не є тотожним із валютою України гривня.

Також, в апеляційній скарзі міститься посилання на те, що оскільки за розпискою від 19 лютого 2018 року в борг надано кошти іноземної валюти, то до вказаних правовідносин не може бути застосовано положення ст.1048 ЦК України щодо стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ. При цьому, проценти за розпискою від 21 лютого 2018 року також помилково розраховано по день подачі позовної заяви включно.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.

З матеріалів справи убачається, що 19 лютого 2018 року ОСОБА_1 видав розписку про отримання ним в борг коштів в іноземній валюті в розмірі 6 500 доларів США і зобов`язання повернути їх ОСОБА_3 на першу вимогу (а.с.78).

21 лютого 2018 року ОСОБА_1 видав розписку про отримання ним в борг коштів в національній валюті в сумі 85 000 грн. і зобов`язання повернути їх ОСОБА_3 на першу вимогу (а.с.79).

У вказаних розписках вказані: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник); грошова сума, яка передавалась і отримувались; дата отримання обумовлених коштів й особистий підпис позичальника ОСОБА_1 .

Отже, між сторонами по справі фактично виникли правовідносини позики, оскільки це підтверджується розписками ОСОБА_1 від 19 лютого 2018 року та 21 лютого 2018 року, які посвідчують передачу позичальнику коштів.

Знаходження оригіналів розписок у позивача ОСОБА_3 свідчить, згідно ст.1047 ЦК України, про невиконання зобов`язання боржником у повному обсязі.

При цьому, відповідач не оспорював зазначені договори, а тому відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним, а тому доводи апеляційної скарги в частині незгоди, що між сторонами існують правовідносини, що випливають з договорів позики, є безпідставними.

17 квітня 2021 року позивач надіслав відповідачу вимогу повернути надані кошти за розписками, зокрема від 19 лютого та 21 лютого 2018 року, в строк до 17 травня 2019 року. Вказану вимогу отримано ОСОБА_1 18 квітня 2019 року (а.с.6,7,8,9).

У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував факт написання розписок та отримання ним грошових коштів, проте зазначав, що вказані кошти були надані йому в рахунок договірних правовідносин з оренди землі, а не як позика.

Між тим, жодних доказів на підтвердження вказаного відповідачем до суду надано не було.

За такого, районний суд дійшов правильного висновку про наявність у відповідача обов`язку з повернення отриманих за розписками коштів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у розписках не конкретизовано валюту виконання грошового зобов`язання та не ідентифіковано ім`я (ім`я та по батькові) позикодавця та позичальника, не спростовують наявність боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 .

Разом з тим, щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за користування вказаними коштами, то слід зазначити наступне.

Так, за договором позики від 19 лютого 2018 року судом першої інстанції встановлено, що предметом такого договору є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-36цс14.

Однак ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Задовольняючи ці позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування коштами від суми позики за розпискою від 19 лютого 2018 року, суд першої інстанції виходив із рівня облікової ставки НБУ.

З таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

За змістом ст.1 Закону України від 20 травня 1999 року №679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон №679-XIV) облікова ставка НБУ - це один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (ч.1 ст.2 Закону №679-XIV).

Пунктом 1 ч.1 ст.15 цього Закону №679-XIV передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до ст.27 Закону №679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною 2 ст.46 вказаного Закону передбачено, що НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Відповідно до Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 21 квітня 2016 року №277 (далі - Положення №277), визначено, що облікова (ключова) ставка Національного банку (далі - облікова ставка) застосовується в значенні, визначеному Законом України «Про Національний банк України» та є основним інструментом грошово-кредитної політики, за допомогою якого Національний банк досягає її цілей. Облікова ставка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці. Облікова ставка встановлюється на основі підготовлених Національним банком комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку.

Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку на черговому або позачерговому засіданні з питань монетарної політики після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики.

З системно-логічного аналізу можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється за рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16.

Враховуючи, що ч.1 ст.1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам 1,3 ст.1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №14-318цс18, у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

За такого, позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 процентів в розмірі 38 164 грн. 95 коп. за користування коштами в розмірі 6 500 доларів США, що надані за договором позики від 19 лютого 2018 року, задоволенню не підлягають.

Оскільки районний суд був іншої думки, то вказане слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції, та скасувати рішення в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів в розмірі 19 030 грн. 68 коп. за користування коштами, наданими за договором позики від 21 лютого 2018 року, то слід зазначити наступне.

Районний суд обґрунтовуючи свій висновок про наявність підстав для стягнення на користь позивача процентів за договором позики, посилався на положення ч.1 ст.1048 ЦК України, яким передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Проте, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Беручи до уваги те, що договором позики не встановлено розміру процентів після спливу визначеного у ньому строку повернення коштів наданих у борг, а саме 17 травня 2019 року (згідно вимоги позивача від 17 квітня 2019 року), позовні вимоги про визначення розміру процентів, у встановленому на рівні облікової ставки НБУ після 17 травня 2019 року, є безпідставними, оскільки положення ст.1048 ЦК України не застосовуються до відносин за межами строку кредитування (позики).

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині районний суд виходив з розрахунків позивача, який при розрахунку використовував облікову ставку НБУ в розмірі 18% річних, за період 21 лютого 2018 року по 22 травня 2019 року.

При цьому, районний суд також не звернув уваги на те, що за вказаний період розмір облікової ставки НБУ неодноразово змінювався.

Так, у період з 21 лютого 2018 року по 01 березня 2018 року розмір облікової ставки НБУ складав 16% річних; з 02 березня 2018 року по 12 липня 2018 року 17% річних; з 13 липня 2018 року по 06 вересня 2018 року 17.5%; з 07 вересня 2018 року по 25 квітня 2019 року 18% ; з 26 квітня 2019 року по 17 травня 2019 року 17 %.

За такого, проценти за користування коштами в розмірі 85 000 грн. за договором позики від 21 лютого 2018 року за період з 21 лютого 2018 року по 17 травня 2019 року мають складати 18 421 грн. 71 коп., з яких:

з 21 лютого 2018 року по 01 березня 2018 року: 85 000 х 16% / 365 х 9 = 335 грн. 34 коп.;

з 02 березня 2018 року по 12 липня 2018 року: 85 000 х 17% / 365 х 133 = 5 265 грн. 34 коп.;

з 13 липня 2018 року по 06 вересня 2018 року: 85 000 х 17.5% / 365 х 56 = 2 282 грн. 19 коп.;

з 07 вересня 2018 року по 25 квітня 2019 року : 85 000 х 18% / 365 х 231 = 9 683 грн. 02 коп.;

з 26 квітня 2019 року по 17 травня 2019 року: 85 000 х 17.5% / 365 х 21 = 855 грн. 82 коп.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення процентів за користування коштами за договором позики від 21 лютого 2018 року слід змінити, зменшивши їх розмір з 19 030 грн. 68 коп. до 18 421 грн. 71 коп.

За вищевказаних обставин, також підлягає відповідному корегуванню і загальний розмір стягнення коштів з відповідача на користь позивача, шляхом зменшення загального розміру стягнення з 311 910 грн. 63 коп. до 273 136 грн. 71 коп.

Відповідно до частин 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За такого, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 2 731 грн. 40 коп. (виходячи із розміру задоволених позовних вимог 87.57%).

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Отже, з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 581 грн. 72 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування коштами за договором позики від 19 лютого 2018 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені названих позовних вимог.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування коштами за договором позики від 21 лютого 2018 року та загального розміру стягнення змінити, зменшивши розмір процентів, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за користування коштами за договором позики від 21 лютого 2018 року з 19 030 (дев`ятнадцять тисяч тридцять) грн. 68 коп. до 18 421 (вісімнадцять тисяч чотириста двадцять одна) грн. 71 коп. та загальний розмір стягнення з 311 910 (триста одинадцять тисяч дев`ятсот десять) грн. 63 коп. до 273 136 (двісті сімдесят три тисячі сто тридцять шість) грн. 71 коп.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з 3 119 (три тисячі сто дев`ятнадцять) грн. 11 коп. до 2 731 (дві тисячі сімсот тридцять одна) грн. 40 коп.

В іншій частині рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року залишити без змін.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 581 (п`ятсот вісімдесят одну) грн. 72 коп. судового збору, понесеного за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 14 вересня 2021 року