Справа № 158/99/21 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/1163/21 Категорія: 72 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Бовчалюк З. А.

з участю:

секретаря судового засідання - Савчук О.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

представника третьої особи - Поліщук О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, орган опіки та піклування Ківерцівської міської ради та орган опіки та піклування Олицької селищної ради, про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 17.02.2008 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_5 . 02.12.2019 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області. Після розірвання шлюбу за домовленістю між батьками неповнолітня ОСОБА_5 залишилась проживати з батьком, тіткою та дідусем і бабусею. 13.12.2020 р. батько дитини ОСОБА_6 загинув у ДТП. Позивач вказує, що після смерті батька єдиною близькою особою для неповнолітньої ОСОБА_5 є вона - сестра батька, позивач по справі. Водночас мама неповнолітньої дитини ОСОБА_5 ОСОБА_3 - відповідач у даній справі, понад два роки не бере участі в утриманні та вихованні доньки, не підтримує з дитиною материнських стосунків. Зазначає, що неповнолітня ОСОБА_5 , якій уже виповнилось 12 років, бажає, щоб її біологічну маму позбавили батьківських прав та залишили її проживати у сім`ї тітки - позивачки ОСОБА_1 . Також покликається на те, що відповідач покинула сім`ю заради іншого чоловіка, вела і веде аморальний спосіб життя, зловживала алкоголем, дитина ніколи їй не була потрібна, так як вона ніколи не брала участі у вихованні та утриманні доньки.

Певний період часу неповнолітня ОСОБА_5 проживала з матір`ю ОСОБА_3 , однак остання поїхала на заробітки за кордон, залишила доньку зі своїми батьками, в сім`ї яких також постійно відбувались сварки, п`янки, насилля, тому дитина бажала жити з батьком та його сім`єю, куди її і забрали проживати. Відповідач після народження другої дитини від іншого чоловіка постійно переїжджала, тому не мала стабільного місця проживання. Водночас позивач вказує, що змушена була залишити роботу у Чехії для того, щоб повернутися проживати до батьків, для здійснення догляду та материнської турботи щодо племінниці, її повного утримання та виховання. На неодноразові прохання відповідача про переїзд ОСОБА_5 до неї донька постійно відмовляється.

Відповідач від співмешканця народила другу дитину, в їхній сім`ї мали місце постійні конфлікти, зловживання алкоголем, систематичне насильство, що з часом призвело до вчинення співмешканцем відповідача самогубства. Вважає, що відповідача не цікавить дитина, а лише грошові кошти - значні страхові виплати, які підлягають сплаті у зв`язку зі смертю батька неповнолітньої дитини, так як він загинув на виробництві. За рішенням служби у справах дітей Ківерцівської РДА неповнолітню дитину було влаштовано в сім`ю позивача, також було надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, що вказані у позовній заяві. Позивач вважає, що в суді доведено винну поведінку відповідачки, зазначає, що відповідачка ОСОБА_3 не цікавилася дитиною, самоусунулась від її виховання, не брала участі в її вихованні та утриманні, відмовлялась доглядати та у зв`язку з небажанням щоденно займатись вихованням віддала дочку до батька, що свідчить про несумлінне виконання нею батьківських обов`язків та ставить під сумнів її здатність забезпечити дитині належні умови проживання, виховання та розвитку. Крім цього, орган опіки та піклування надав рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, яке суд до уваги не взяв.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника Служби у справах дітей, які підтримали апеляційну скаргу, відповідачки та її представника, які заперечили доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що поведінка відповідачки відносно її неповнолітньої доньки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками.

Із такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Як вбачається з матеріалів справи, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18.06.2008 (а.с. 8) підтверджено те, що батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Шлюб між батьками було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.12.2019 р. (а.с. 9 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , як вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 15.12.2020 (а.с. 10 т.1).

До смерті батька ОСОБА_6 неповнолітня ОСОБА_5 проживала разом з ним, а з моменту його смерті проживає з дідусем ОСОБА_9 , бабусею ОСОБА_10 , тіткою ОСОБА_1 та її чоловіком - ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 18-20 т.1).

Неповнолітня ОСОБА_5 навчається у сьомому класі Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня с. Озеро Ківерцівського району Волинської області (а.с. 21 т.1).

За заявою тітки ОСОБА_1 наказом начальника служби у справах дітей Ківерцівської РДА № 87 від 17.12.2020 «Про тимчасове влаштування дитини» неповнолітню ОСОБА_5 влаштовано в сім`ю тітки - позивача у даній справі (а.с. 23,24 т.1).

Відповідно до висновку Ківерцівської районної державної адміністрації № 40/02-18 від 30.12.2020 «Про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 » (а.с. 26-27 т.1) та висновку органу опіки та піклування Ківерцівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітньої дитини ОСОБА_5 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Ківерцівської міської ради № 75 від 06.05.2021 р. (а.с. 231-234 т.1), позбавлення батьківських прав останньої відносно неповнолітньої доньки є доцільним та відповідає інтересам дитини.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно не взяв за основу свого рішення вказані висновки, оскільки вони суперечили іншим доказам у справі. Показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 підтверджено, що ОСОБА_3 не втрачала інтересу до своєї доньки, однак, з певних життєвих обставин (розлучення, перебування на заробітках за кордоном, вагітність та народження дитини) не змогла забезпечити належну увагу доньці.

Також судом встановлено, що відповідач не заперечувала, щоб неповнолітня донька проживала разом з батьком і за їх спільною домовленістю останній ніс основний тягар з її утримання та виховання.

Звернення відповідачки до суду з позовом про зміну місця проживання неповнолітньої дочки після смерті ОСОБА_6 також підтверджує факт того, що мати дитини не втратила інтересу до своєї доньки та зв"язку з нею і вказує на її бажання продовжувати здійснювати свої батьківські обов`язки щодо неповнолітньої доньки.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають усіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного опікування.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Такий висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , врахувавши поведінку позивачки, бажання матері спілкуватись з дитиною й бажання приймати участь у вихованні дитини, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо її неповнолітньої доньки ОСОБА_5 .

Разом з тим, не встановлено і доказів існування в діях та поведінці відповідачки ОСОБА_3 щодо своєї дочки обставин, передбачених у ст. 164 СК України, зокрема, жорстокого поводження з дитиною, наявності у відповідачки хронічного алкоголізму чи наркоманії, засудження за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, тощо. Також не наведено доказів негативного чи шкідливого впливу матері на свою дитину.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд не взяв до уваги висновок служби у справах дітей Ківерцівської РДА про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, не береться до уваги, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, вірно не погодився із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, навівши відповідні мотиви, пославшись, зокрема, на те, що обставини цієї справи не свідчать про злісне ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов`язків.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і при недоведеності винної поведінки матері, яка суперечить інтересам дитини, та неможливості змінити цю поведінку, достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав судом не встановлено.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, заслухавши думку дитини, яка підтвердила факт спілкування з матір"ю та не навела жодних випадків негативного впливу на неї з боку матері, суд дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367- 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 червня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді