ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2543/20 Номер провадження 22-ц/814/1966/21Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Бутенко С.Б., Хіль Л.М.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Орловської Вікторії Анатоліївни

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 червня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 3060 грн., та суму штрафу у розмірі 30600 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 29.05.2020 року з відповідачем укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 3060 грн. та зобов`язався повернути їх до 19.06.2020 року та у разі прострочення більше 30 календарних днів сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу. Зазначив, що станом на 24.07.2020 року відповідач отримані кошти не повернув, чим порушив взяті зобов`язання, що стало підставою для звернення в суд.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник позивача ОСОБА_1 адвокат Орловська В.А., просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи,

29 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким останній взяв у борг грошову суму в розмірі 3060 грн. у позивача та зобов`язався повернути її у строк до 19.06.2020 року.

Факт укладення сторонами вказаного договору та отримання відповідачем від позивача позики підтверджується даними розписки ОСОБА_2 від 29 травня 2020 року (а.с.22).

Як вбачається з даних вказаної розписки, що у разі порушення відповідачем цього договору, ОСОБА_2 зобов`язується додатково сплатити суму неустойки, а саме: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення за кожен день невиконання зобов`язань від суми боргу, суму річних, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 365% та суму інфляційних втрат. Крім того, у разі прострочення повернення коштів більше ніж 30 календарних днів, ОСОБА_2 додатково зобов`язався сплатити штраф у десятикратному розмірі за кожні прострочені 30 днів.

Підписуючи дану розписку, відповідач засвідчив факт отримання ним грошових коштів, відсутність будь-яких фактичних обставин, що впливають на його волевиявлення при підписанні даної розписки та отримання грошової суми.

В порушення викладених вимог права відповідач кошти, отримані в борг від позивача останньому не повернув, тим самим порушив взяте на себе зобов`язання за договором позики.

Судом першої інстанції встановлено, що вказана розписка складена різними почерками та підписана ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 є засновником та керівником фірми ПП «БОМО», яка здійснює надання в оренду автомобілів та послуг перевезення, та має автомобіль «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних і фізичних осіб-підприємців та громадських (а.с. 40-42), який здавав в оренду ОСОБА_2 .

Відповідач щомісячно сплачував 517 грн. орендної плати за користування автомобілем, що підтверджується банківськими виписками по рахунку (а.с. 34-39).

28 травня 2020 року вказаний автомобіль під керуванням ОСОБА_2 потрапив у ДТП, та був притягнутий до адміністративної відповідальності відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 43-44).

Заперечуючи позов, відповідач вказував, що сума 3060 грн., яку він начебто отримав у позивача складалась із суми ремонту авто після ДТП, яку він повинен був відшкодувати протягом місяця, що і зробив. Кошти за ремонт та орендну плату автомобіля вносив на карту ОСОБА_3 . Однак, для гарантії виконання ОСОБА_2 претензій, його попросили написати розписку, що він взяв у борг 3060 грн. Проте, відповідач не звернув уваги, що розписка сформована не на фірму, а на ОСОБА_1 особисто.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ним не було доведено факт укладення між позивачем і відповідачем саме договору позики.

Колегія суддів вважає висновки місцевого суду такими, що не відповідають обставинам справи з наступних підстав.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16.

Зміст розписки, що міститься в матеріалах справи (а.с. 22), свідчить про те, що 29 травня 2020 року ОСОБА_2 отримав у борг на власні потреби кошти в сумі 3060 грн., зазначено паспортні дані сторін договору. Розпискою також визначені строки погашення даної заборгованості.

Судом першої інстанції встановлено, що розписка від 29.05.2020 року про отримання коштів підписана позичальником ОСОБА_2 . Проте, місцевий суд не прийняв її в якості доказу укладання договору позики, його умов та факту отримання боржником коштів.

Місцевий суд дійшов висновку, що розписка складена різними почерками, проте це не впливає на вирішення спору сторін та доведення факту отримання коштів.

При візуальному огляді розписки не можливо встановити, що частина тексту викладена не позичальником.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні висновки почеркознавчої експертизи, яка б встановлювала даний факт.

Відповідач стверджує, що він фактично не отримував коштів за договором позики, проте, вказане спростовуються розпискою від 29.05.2020 року, власноручно ним підписаною, що ОСОБА_2 не заперечує.

Отже, за таких обставин, підлягає стягненню отримана і не повернута відповідачем позика у розмірі 3060 грн.

Окрім стягнення основної суми боргу, позивач просить про відшкодування неустойки.

Оскільки ОСОБА_1 не ставить питання про стягнення пені, суми річних та інфляційних втрат, як того передбачає договір, судом не надано оцінку цим вимогам. Проте, позивач просить стягнути штраф.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За змістом ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства . Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У випадку прострочення повернення коштів за договором позики (розпискою) передбачено штраф у десятикратному розмірі від суми боргу, що складає 30600 грн.

Враховуючи, що розмір неустойки значно перевищує розмір завданих позивачу збитків, колегія суддів приходить до висновку про зменшення неустойки до суми 3060 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідачем має бути відшкодовано понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову та апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме 153 грн. судового збору за подання позову та 382, 54 грн. за подання апеляційної скарги. Понесення цих витрат підтверджується матеріалами справи, зокрема квитанціями (а.с. 1, 134).

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Орловської Вікторії Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6120 грн.

Змінити порядок розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 382,54 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.Б. Бутенко

Л.М. Хіль