Номер провадження: 22-ц/813/6429/21
Номер справи місцевого суду: 523/6945/19
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ДП «ОМТП» - Кульшик К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Зілковської Катерини Леонідівни, треті особи: Громадська організація «Причал №193 «Ярмарочна», Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт», про витребування майна із чужого незаконного володіння,

встановив:

03.05.2019 року Міністерство інфраструктури України звернулось до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу (далі ПрНОМНО) Зілковської К.Л., треті особи: Громадська організація (далі ГО) «Причал №193 «Ярмарочна», Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» (далі ДП «ОМТП») про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2020 року позовну заяву було задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України нерухоме майно у вигляді 48/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції «Причал № 193», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 1,1443 га, кадастровий номер земельної ділянки: :35:012:0006, які складаються з боксу № НОМЕР_1 в літері «М» у складі приміщень: І поверх - 9 - веранда площею 7,9 кв. м, 10 - основне площею 7,8 кв. м, загальною площею - 15,7 кв. м, основною площею - 7,8 кв. м., шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 6 травня 2016 року з індексним номером 29529155, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л. щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 у вигляді 48/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал № 193, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 1,1443 га, кадастровий номер земельної ділянки: :35:012:0006, які складаються з боксу № НОМЕР_1 в літері «М» у складі приміщень: І поверх9- веранда площею 7,9 кв. м, 10 - основне площею 7,8 кв. м, загальною площею - 15,7 кв. м, основною площею - 7,8 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства інфраструктури України судовий збір у розмірі 1921 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2020 року та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що 27 грудня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради (надалі Виконком ОМР) видано ГО «Причал № 193 «Ярмарочна» свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 на нежитлові будівлі спортивно-човнової станції «Причал № 193», загальною площею 3293,3 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.57).

02 квітня 2013 року ДП «ОМТП» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Виконкому ОМР та ГО «Причал №193 «Ярмарочна» про визнання недійсним вказаного свідоцтва про право власності.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21 квітня 2016 року по справі № 916/882/13, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 14 липня 2016 року, позовні вимоги ДП «ОМТП» задоволено та визнано недійсним свідоцтво про право власності на вищенаведене нерухоме майно від 27 грудня 2012 року серії НОМЕР_2 (т.1, а.с.13-20, 21-23).

При цьому, постановами судів апеляційної та касаційної інстанції по вищевказаним справам № 916/882/13 встановлено наступне:

«Майно, право власності на яке посвідчене спірним свідоцтвом, належить до державної власності та закріплене за ДП «ОМТП» на праві господарського відання. Про факт належності цього майна до державної власності також свідчить Витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна станом на 07.08.2014 р., згідно якого майно, а саме: майстерня бази відпочинку, дворовий туалет, дорога асфальтова ширина 7м, дорога бетонна ширина 7м, будівля двоповерхова (вахтова), будівля двоповерхова (побутові), будівля одноповерхова (бокси) належать до державної власності, орган управління Міністерство інфраструктури України, балансоутримувач - ДП «ОМТП».

Крім того, відповідно до ст. 4, ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 5, п. 18 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Кабінет Міністрів України (далі КМУ) є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об`єктами державної власності, КМУ приймає рішення про передачу відповідно до закону об`єктів державної власності в комунальну власність, дає згоду на передачу об`єктів з комунальної в державну власність. Уповноважені органи управління, якими є міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, відповідно до покладених на них завдань погоджують передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук, а також передачу об`єктів комунальної власності в державну власність; у випадках, передбачених законодавством, приймають рішення про передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук.

Отже, передача майна, права власності на яке посвідчене спірним свідоцтвом, із державної до комунальної власності потребує першочергового ухвалення відповідного рішення КМУ, яке має бути погоджене із Міністерством інфраструктури України як уповноваженим органом управління. Однак, докази прийняття таких рішень в матеріалах справи відсутні».

Належність усіх нежитлових будівель та споруд спортивно-човнової бази на праві державної власності Міністерству інфраструктури України встановлено також рішенням Господарського суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року по справі № 916/887/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 року (т.1, а.с.29-35, 36-43).

Разом з тим, під час розгляду справи № 916/882/13 у судах господарської юрисдикції державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Антоненко О.С. на підставі визнаного пізніше недійсним свідоцтва про право власності на спірне майно від 27 грудня 2012 року серії САЕ № 797810, було прийнято рішення від 12 травня 2015 року № 21220382, яким зареєстровано за ГО право приватної власності на нежитлові будівлі спортивно-човнової станції «Причал № 193», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та за результатами державної реєстрації видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_3 .

Підставою зміни адреси спортивно-човнової станції з « АДРЕСА_2 » на « АДРЕСА_1 » стало розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - Суворовська РА ОМР) від 23 січня 2015 року № 15р., яким затверджено технічний висновок щодо можливості поділу нежитлових будівель спортивно-човнової станції з присвоєнням їм саме вищезазначеної адреси (т.1, а.с.58-61).

Однак, вищевказане розпорядження Суворовської РА ОМР було скасовано рішенням Виконкому ОМР від 27 жовтня 2016 року № 322 «Про скасування розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 23 січня 2015 року № 15р «Про впорядкування адреси та затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з подальшим встановленням нумерації (Громадська організація «Причал № 193 «Ярмарочна») (т.1, а.с. 62).

Не погоджуючись із фактом державної реєстрації за ГО права приватної власності на нерухоме майно, належність якого до державної власності підтверджена судовими рішеннями в межах справ № 916/882/13 та № 916/887/17, що набрали законної сили, ДП «ОМТП» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Юридичного департаменту Одеської міської ради та Головного територіального управління юстиції в Одеській області про: визнання протиправним та скасування вищенаведеного рішення державного реєстратора; про зобов`язання внести запис про скасування рішення державного реєстратора.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2017 року, адміністративний позов ДП «ОМТП» було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Антоненко О.С. від 12 травня 2015 року з індексним номером 21220382 про державну реєстрацію за ГО права приватної власності на нежитлові будівлі спортивно-човнової станції Причал №193, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.46-50, 51-56).

На даний час постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року реалізовано ДП «ОМТП» та скасовано 22 серпня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію за ГО права приватної власності на нежитлові будівлі та споруди спортивно-човнової станції «Причал № 193», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 серпня 2017 року № 95277116.

Однак, не зважаючи на підтвердження судами господарської та адміністративної юрисдикції всіх інстанцій факту належності нерухомого майна спортивно-човнової станції до державної власності та незаконності існування у ГО права приватної власності на нього, ГО протягом періоду часу з 27 серпня 2015 року по 08 червня 2016 року було відчужено частки нерухомого майна державної форми власності на користь фізичних осіб.

Так, зокрема, 5 травня 2016 року між ГО та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 599, за яким продавець передає у власність, а покупець приймає у власність 48/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції «Причал № 193», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.240-243).

Відповідно до пункту 1 Договору за заявою власника відчужується 48/10000 часток нежитлових будівель, які складаються з боксу № НОМЕР_1 в літері «М» у складі приміщень: І поверх 9 - веранда площею 7,9 кв.м, 10 - основне площею 7,8 кв.м, загальною площею -15,7 кв.м, основною площею -7,8 кв.м.

Крім того, рішенням ПрНОМНО ОСОБА_2 від 6 травня 2016 року № 29529155 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на зазначені 48/10000 нежитлових будівель.

Проте, підставою виникнення у ГО права власності на вказане нерухоме майно, було визначено свідоцтво про право власності від 12 травня 2015 року серії НОМЕР_3 , видане на підставі рішення державного реєстратора, визнаного пізніше незаконним та скасованого судами адміністративної юрисдикції в межах справи № 815/1348/17, про що було вказано вище.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем 48/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал № 193, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 1,1443 га, кадастровий номер земельної ділянки: :35:012:0006, які складаються з боксу № НОМЕР_1 в літері «М» у складі приміщень: І поверх 9 - веранда площею 7,9 кв. м, 10 - основне площею 7,8 кв. м, загальною площею - 15,7 кв. м, основною площею - 7,8 кв. м., оскільки вона не знала та не мала можливості знати, що особа, яка продала дану нерухомість, не мала права його відчужувати.

Разом тим, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що у спірній ситуації є підстави для застосування дії п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки судом встановлено, що спірне нерухоме майно, як складова частина нерухомого майна, що належала Державі, вибуло з її володіння не з її волі, а незаконним шляхом, що підтверджується вищенаведеними обставинами.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог Міністерства інфраструктури України, з метою захисту права державної власності на придбане ОСОБА_1 вищенаведеного нерухомого майна.

При цьому судом було правильно враховано, що факт вибуття 48/10000 часток нежитлових будівель, придбаних ОСОБА_1 у ГО, з державної власності поза волею Міністерства інфраструктури України, вбачається із тексту судових рішень Одеського апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України по справі № 916/882/13, стосовно факту неприйняття КМУ за погодженням з Міністерством інфраструктури України відповідного рішення про відчуження нежитлових будівель та споруд спортивно-човнової станції «Причал № 193», до складу яких входить і частка ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції виходив із того, що Міністерством інфраструктури України беззаперечно доведено позовні вимоги, у зв`язку з чим у відповідності до чинного законодавства суд зобов`язаний захистити права державної власності на нерухоме майно шляхом його витребування з чужого незаконного володіння на користь позивача.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що Одеський судноремонтний завод (далі ДП ОСРЗ) «Україна», правонаступником якого є ДП «ОМТП» ніколи не будував спірні будівлі, та що вони є самовільним будівництвом, а також, що позивач не є їх власником, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступні обставини.

Так, суд першої інстанції правильно виходив із того, що в матеріалах справи наявні докази будівництва станції в 1970-1980 роках, зокрема ці обставини підтверджуються Положеннями про лодочну станцію, а також договорами від 01.03.1976р., від 07.07.1982р., про що вказано в постанові Одеського апеляційного господарського суду від 21.04.2016 року (т.1, а.с.15, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.07.2016 року (т.1, а.с.21-23).

Крім того, у вищевказаному судовому рішенні від 21.04.2016 року в переліку акту прийому-передання основних засобів ДП ОСРЗ-1 «Україна» до ДП «ОМТП» станом на 01.04.2007р. також значаться 7 вищенаведених об`єктів. Наказом ДП «ОМТП» від 15.05.2007р. №298 на баланс останнього прийнято основні фонди ДП ОСРЗ «Україна», в тому числі і спірні об`єкти.

Окрім того, із технічного паспорту на будівлі і споруди, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , користувач ДП «ОМТП», який було виготовлено 04.02.2009р. КП «ОМБТІ та РОН», вбачається наявність у складі приміщень боксів, про що також вказано в постанові Одеського апеляційного господарського суду від 21.04.2016 року (т.1, а.с.15-звор.).

Також слід зазначити, що за договором купівлі-продажу від 05.05.2016р., який був укладений між ГО «Причал №193 «Ярмарочна» та ОСОБА_1 , остання придбала у власність 48/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал № 193, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1, а.с. 208-209, 240).

В договорі зазначено, що вищевказане нерухоме майно належить ГО «Причал №193 «Ярмарочна» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_3 , яке видане ОСОБА_3 державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 12.05.2015р.

Проте, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.06.2017р. по справі №815/1348/17 позовні вимоги ДП «ОМТП» до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, юридичного департаменту Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 та ГО «Причал № 193 «Ярмарочна», було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 12.05.2015р. про державну реєстрацію за ГО «Причал № 193 «Ярмарочна» права приватної власності на нежитлові будівлі спортивно-човнової станції «Причал №193».

21.09.2017р. було проведено реєстрацію права власності за державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України на будівлі та споруди загальною площею 2331,2 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №98439268 від 26.09.2017р.

В рішенні господарського суду Одеської області від 13.10.2017р. по справі № 916/887/17, а також в постанові Одеського апеляційного господарського суду від 16.01.2018р. по справі № 916/887/17 було встановлено, що об`єкти нерухомого майна, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та адресою: АДРЕСА_1 , є тотожними.

Зазначеними обставинами спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що ДП «ОМТП» не є власником приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Дійсно, Державі Україна, в особі Міністерства інфраструктури України, ніколи не належали об`єкти нерухомості саме за адресою: АДРЕСА_1 , а так само і 48/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал № 193, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки реєстрація права власності продавцем Громадською організацією Причал №193 «Ярмарочна» за даною адресою була здійснена незаконно.

З підстав викладеного, суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку слід витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України, вищевказане нерухоме майно, у вигляді 48/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал № 193, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 1,1443 га, кадастровий номер земельної ділянки: :35:012:0006, які складаються з боксу № НОМЕР_1 в літері «М» у складі приміщень: І поверх9- веранда площею 7,9 кв. м, 10 - основне площею 7,8 кв. м, загальною площею - 15,7 кв. м, основною площею - 7,8 кв. м.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги стосовно того, що їй ніколи не належав на праві приватної власності бокс № НОМЕР_1 в літері «М», то колегія суддів зазначає, що приміщення: І поверх 9 - веранда площею 7,9 кв. м, 10 - основне площею 7,8 кв. м, загальною площею - 15,7 кв. м, основною площею - 7,8 кв. м., є складовою частиною об`єкту нерухомого майна - будівлі та споруди загальною площею 2331,2 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що належать позивачу, а не за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи даний спір, суд правильно вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є витребування з володіння ОСОБА_1 на користь Держави Україна, в особі Міністерства інфраструктури України, вищевказане нерухоме майно.

Також слід зазначити, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2014р. у справі №522/8039/14-к за обвинувальним актом по кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000180 від 15.04.2014р. по обвинуваченню працівника МБТІ, який виробив технічний паспорт 19.10.2012р. ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів) визнано винним і призначено покарання (т.1, а.с.24-25).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.09.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева