Номер провадження № 2/522/813/21
У Х В А Л А

21 вресня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Науменко А.В.,

за участю секретаря - Звонецької І.М.

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2018 року провадження по справі відкрито.

01 березня 2019 року від ОСОБА_2 до суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04.06.2021 року апеляційну скаргу залишено без задоволення

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 29 липня 2021 року.

В судове засідання призначене на 29 липня 2021 року позивач та його представник не з`явився. Про дату та час судового засідання повідомлялась за адресою зазначеною в позовній заяві: АДРЕСА_1 . Однак, рекомендоване поштове повідомлення повернуто на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Розгляд справи відкладено на 21 вересня 2021 року.

В судове засідання призначене на 21 вересня 2021 року позивач та його представник не з`явився. Враховуючи, що за адресою зазначеною в позові позивач відсутній, повістку про дату та час судового засідання було направлено представнику позивача ОСОБА_3 шляхом SMS-сповіщення на номер телефону зазначений в позовній заяві. (Довідка від 21.09.2021 року та звіт про доставлені SMS з КП «Д3»).

Крім того, ухвали суду у даній справі розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвали суду як і дати призначення справи до розгляду є доступними для ознайомлення.

Заяв про розгляд справи за відсутності позивача чи заяв про відкладення розгляду справи з огляду на поважність причин неможливості прибуття в судове засідання, не подавалось.

З огляду на складність змісту правовідносин між сторонами, справа не може бути розглянута без участі позивача. Справа вже тривалий час знаходиться в провадженні суду при цьому ОСОБА_1 не вчиняє будь-яких дій для прискорення розгляду справи.

Додатково необхідно зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що починаючи з 05 березня 2019 року позивач та його представник жодного разу не з`явились у судові засідання та не звертались до суду з жодними заявами та клопотаннями. Так, під час розгляду апеляційної скарги відповідача, позивача та його представника неодноразово будо сповіщенно про дату та час судових засідань, натомість стороною позивача не вживалось жодних активних дій для розгляду справи, поштові повідомлення були повернуті на адресу суду з відміткою "не проживає".

Відповідно до п.11 ч.3 ст. 2 ЦПК України, основною засадою (принципом) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Добросовісна поведінка кожної сторони в процесі забезпечує нормальну діяльність суду та всіх осіб, що беруть участь у процесі, з`ясування матеріальної (об`єктивної) істини у кожній справі й одночасно з цим гарантує можливість здійснення процесуальних прав іншою стороною, забезпечує її інтерес щодо швидкого та правильного розгляду справи.

Відкладення розгляду справи першочергово має на меті забезпечення реалізації принципу змагальності та гарантування доступності правосуддя. Проте в той же час занадто тривале відкладення розгляду справи призводить до затягування цивільного процесу і є перешкодою певною мірою й у доступі до суду, що є неприпустимим.

Суд розцінює безпідставні не явки позивача та його представника, що сповіщені належним чином про час, дату і місце судового засідання, як зловживання позивачем своїми процесуальними правами, що є недопустимим.

Під зловживанням цивільними процесуальними правами слід розуміти певні дії однієї зі сторін спору, що спрямовані на затягування строків розгляду справи, на спричинення додаткових необов`язкових, виходячи з матеріалів справи, витрат сторони, що на розсуд суду мають на меті створення перешкод здійсненню належного судочинства у конкретному спорі, тим самим перешкоджаючи доступу сторони до правосуддя та реалізації права на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. "Право на суд" не є абсолютним. Право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи.

Змагальність виявляється в тому, що:

- дії суду залежать від вимог позивача та заперечень відповідача;

- суд вирішує справу в межах заявлених вимог та на підстав наданих йому доказів;

- особи, які беруть участь у справі, займають активне становище щодо інших учасників процесу та суду;

- сторони самостійно визначають, які саме докази подавати суду, а які притримати;

- особи, які беруть участь у справі, можуть брати участь у справі особисто або через представників;

- кожна особа зобов`язана доказати факти, на які вона покликається;

- у разі невиконання процесуальних обов`язків або нездійснення процесуальних прав для особи настають небажані для неї правові наслідки.

Диспозитивність (від лат. Dispono розпоряджаюся) це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності перш за все розкривається через положення хто хоче здійснити свої права, має сам потурбуватися про це.

Вказані принципи надають кожному учаснику процесу можливість самостійно розпоряджатися наданими йому законом процесуальними правами, в тому числі і правом брати участь в судових засіданнях.

З системного аналізу п. 3 ч. ст. 257 ЦПК України та положень ст. 223 ЦПК України вбачається те, що законодавець безпосередньо пов`язує участь позивача в судових засіданнях з рухом судового процесу. Це уявляється вірним дії суду залежать від дій позивача.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. наприклад рішення Європейського суду прав людини у справі Каракуця проти України).

За ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Також слід відмітити, що в Україні дії система публікації відомостей про час та місце розгляду справи в мережі Інтернет на сайті Судова влада і позивач має усі можливості з отримання інформації про розгляд його справи.

Отже, позивач має цікавитись ходом справи та результатами окремих судових засідань, використовувати засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (наприклад, розгляд справи в режимі відеоконференції в порядку ст. 212 ЦПК України, у разі неможливості особистої явки до суду).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Це не є порушенням прав учасників спору. Європейський суд з прав людини у своїй практиці висловлював правову позицію про те, що обмеження доступу до суду з метою запобігання зловживанню процесуальними засобами також загалом може визнаватися таким, що має легітимну мету (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Моннелл і Морріс проти Сполученого королівства.)

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа "Скопелліті проти Італії" від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25 березня 1999 року).

Таким чином, у зв`язку з тим, що позивач з 2019 року розглядом справи не цікавиться, за весь час розгляду справи неодноразово був сповіщений належним чином, однак ніяких заяв чи клопотань до суду не надавав, суд приходить до висновку про неналежне здійснення позивачем своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що виразились у відсутності інтересу до поданого до суду позову, що привело до затягування судового розгляду справи. В свою чергу суд вказує, що без участі позивача суд не має можливості розглянути справу по суті.

За таких обставин, суд вважає можливим застосувати наслідки, які передбачені ч.3 ст. 44 ЦПК України - визнати процесуальну поведінку позивача - зловживанням правом та залишити без розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

Керуючись ч.3 ст. 44 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Визнати дії позивача ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності - залишити без розгляду.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суду міста Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: А.В. Науменко

Повний текст ухвали виготовлено 21.09.2021 р.

Суддя: А.В. Науменко