Справа № 129/2266/20
Провадження по справі № 2/129/229/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2021 р. Гайсинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді О.В. Бондар,

розглянувши без участі сторін та їх представників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю,-

установив:

09.09.2020 р. до суду представником позивача Чернушенком В.Ю. в інтересах ОСОБА_1 заявлено позов, в якому позивач просив провести розподіл спільного сумісного майна подружжя без реального його поділу шляхом визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на 1/2 частку житлової квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частку житлової квартири АДРЕСА_1 ; на обгрутунування позовних вимог позивач зазначив про те, що 28.08.1986 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, 4.02.2008 р. це шлюб розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів відділу державної реєстрації актів цивільного стану Гайсинського РУЮ Вінницької області зроблено відповідний актовий запис №20; у період шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 8.09.2006 р. приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Савіцькою Ж.Й. та зареєстрованого в реєстрі за № 1742 придбано житлову квартиру АДРЕСА_1 вартістю 84100грн., яку позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя, в 2020 році між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу цієї квартири, тому з цього часу позивач відраховує початок строку позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя після розірвання шлюбу.

9.11.2020 р. ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, вважала їх безпідставними, свої заперечення обґрунтувала наступним. 28.08.1986 р. між сторонами укладено шлюб, спільне проживання та сімейні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично припинилися напочатку січня 2004 року, ОСОБА_1 переїхав на постійне місце проживання до своїх батьків в смт. Петрівка Іванівського району Одеської області, з того часу сторони не проживали разом, не були пов`язані спільним побутом, не підтримували шлюбних відносин між собою, рішенням Гайсинського районного суду від 30.11.2004 р. (набрало чинності 30.12.2004 р.) їх шлюб було розірвано, тобто їх шлюб припинився у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу відповідно до ч.1 ст. 114 СК України; за час спільного проживання сторонами було набуто спільне майно: предмети домашнього вжитку та приватизована на ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та іх дочку ОСОБА_4 житлова квартира АДРЕСА_2 ; в 2003 році за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 . Гайсинським районним судом розглядалася цивільна справа про поділ спільного майна подружжя, 5.09.2003 р. провадження в справі закрито у зв`язку із затвердженням мирової угоди між сторонами, відповідно до якої належне ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири в АДРЕСА_3 та на Ѕ частку рухомого майна (два дивана, шафу, телевізор, холодильник, пилосос, набір меблів кухонних, газову плиту) визнано за його дочкою ОСОБА_4 за укладеними між сторонами мировими угодами (основною від 3.09.2003 р. і додатковою від 4.09.2021 р.); більше ніякого майна сторони під час шлюбу не набули; в подальшому після розірвання шлюбу 8.06.2006 р. ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 продали належну їм на праві спільної часткової власності житлову квартиру в АДРЕСА_3 за 42000 грн. і за ці кошти за спільним рішенням із ОСОБА_4 сплатили перший внесок за придбання квартири АДРЕСА_1 вартістю 95950 грн., іншу частину вартості зазначеної квартири 55500 грн. ОСОБА_3 сплатила після отримання кредиту відповідно до кредитного договору № 31/221/16-Т від 8.09.2006 р., який погашався ОСОБА_3 за рахунок її власних коштів.

9.11.2020 р. ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею права приватної власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка не є спільним сумісним майном подружжя, на обгрунтування своїх позовних вимог зазначила ті ж самі обставини, що і у відзиві на первісний позов.

Ухвалою суду від 28.12.2020 р. прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права приватної власності на житлову квартиру до спільного розгляду з первісним позовом представника позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач (відповідач) та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача в поданій до суду заяві просив суд розглянути справу у їх з позивачем (відповідачем) відсутність.

Відповідач (позивач) та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача в поданій до суду заяві просив суд розглянути справу у їх з відповідачем (позивачем) відсутність.

З`ясувавши позиції сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню, а у задоволенні первісних позовних вимог необхідно відмовити - з таких міркувань.

Встановлено, що відповідно до витягу із рішення Гайсинського районного суду від 30.11.2004 р. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено повністю, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований Петрівською селищною радою Іванівського району одеської області 28.08.1986 р. актовий запис № 25, рішення набрало чинності 30.12.2004 р. (а.с.55), під час шлюбу у подружжя народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя укладено мирову угоду, відповідно до якої ОСОБА_1 відмовився від належної йому 1/3 частки в житловій квартирі АДРЕСА_2 на користь неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , надав свою згоду на визнання за нею права власності на вказану частину квартири, а ОСОБА_3 до 1.10.2003 р. зобов`язалася виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за вказану частину квартири в розмірі 300 доларів США; 4.09.2033 р. під час розгляду цієї ж справи № 2-1096/2003 між цими самими сторонами укладено додаткову мирову угоду, відповідно до якої ОСОБА_1 відмовився від належної йому частини спільно набутого майна (два дивана, шафу, телевізор, холодильник, пилосос, набір меблів кухонних, газову плиту) на користь його дочки ОСОБА_4 ; ухвалою Гайсинського районного суду від 5.09.2003 р. мирову угоду між сторонами затверджено, належне ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири в АДРЕСА_3 та на Ѕ частку рухомого майна (два дивана, шафу, телевізор, холодильник, пилосос, набір меблів кухонних, газову плиту) визнано за його дочкою ОСОБА_4 ; відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 8.09.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Савіцькою Ж.Й., ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_6 за 95950 грн. житлову квартиру АДРЕСА_1 , в день підписання договору продавець отримала від покупця 40450 грн., решту 55500 грн. ОСОБА_3 зобов`язалася сплатити продавцю до 15.09.2006 р.; відповідно до заяви ОСОБА_6 від 8.09.2006 р. остання підтвердила факт отримання від ОСОБА_3 остаточного розрахунку за квартиру в сумі 55500 грн. (а.с.62,63); відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11783308 від 8.09.2006 р. за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на цілу житлову квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВЕВ 716270 від 8.09.2006 р. (а.с.65); 8.09.2006 р. між ОСОБА_3 та ПАТ «Кредитпромбанк» укладено кредитний договір № 31/221/06-N, відповідно до якого ОСОБА_3 (позичальник) отримала від Банку кредитні кошти в сумі 55500 грн. на купівлю нерухомого майна: квартири загальною площею 94,4 кв.м. в АДРЕСА_4 (а.с.45-48); відповідно до банківської довідки від 6.05.2014 р. кредитний договір № 31/221/06-N від 8.09.2006 р. припинив свою дію 23.04.2014 р. у зв`язку із повним виконанням Позичальником ОСОБА_3 зобов`язань за вказаним кредитним договором перед Кредитором (а.с.51).

Спірні правовідносини регулюються:

- статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

- відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

- ч.1 ст. 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України, за якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю;

- ч.1 ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу;

- п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте(джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Враховуючи те, що спірна житлова квартира АДРЕСА_1 вартістю 95950 грн. придбана 8.09.2006 р. ОСОБА_3 на належні їй та її дочці ОСОБА_4 кошти в сумі 40450 грн. від продажу житлової квартири АДРЕСА_2 та отримані нею відповідно до договору кредиту від 8.09.2006 р. грошові кошти в розмірі 55500 грн. після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , припинення спільного з ним проживання та ведення спільного господарства, то це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , за особисті кошти якої воно придбане; спір же про поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішено ухвалою Гайсинського районного суду від 5.09.2003 р. у справі № 2-1096/2003 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, тому у задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом про поділ зазначеної житлової квартири і визнання права власності на Ѕ частку квартири за кожним із подружжя необхідно відмовити через їх безпідставність, а позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання спірної житлової квартири її приватною власністю підлягають задоволенню з огляду на встановлені судом обставини.

Твердження позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про те, що спірна житлова квартира є їх з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя, придбана під час шлюбу, суд до уваги не бере, оскільки дослідженими судом доказами доведено, що джерелом набуття зазначеного нерухомого майна є особисті кошти ОСОБА_3 та її дочки ОСОБА_4 за їх спільною домовленістю.

З огляду на наявність законних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя суд не вправі вирішувати питання про відмову в задоволенні цього позову з підстав пропуску позивачем за первісним позовом строку позовної давності для звернення до суду, про який заявила відповідач.

Керуючись ст. 9, 12, 13, 81, 89, 211, 223, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - житлової квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення виготовлено судом 20.09.2021 р.

Суддя: