ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м.Суми

Справа №591/1517/18

Номер провадження 22-ц/816/1306/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Клименко А.Я., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 17 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги мотивує тим, що 24 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов договору він надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 11200 доларів США, строком до 24 березня 2015 року.

Факт одержання коштів підтверджується розпискою, власноруч написаною відповідачем.

Проте, грошові кошти відповідачем йому не було повернуто.

Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з відповідача суму неповернутої позики 11200 доларів США (еквівалентно 294336 грн) з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання 551880 грн, 3% річних від простроченої суми 26780 грн та штраф у розмірі 25% від суми боргу 73584 грн, всього 652244 грн.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 11 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 652244 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь держави 6522,44 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що 23 травня 2015 року він повернув позивачу грошові кошти у повному обсязі, та останній надав йому розписку, що свідчить про проведення розрахунку у повному обсязі.

Вказує, що судом першої інстанції не надано правову оцінку розписці ОСОБА_1 від 23 травня 2015 року.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Сапіча В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву та у судових засіданнях заперечував про отримання будь-яких грошових коштів, а тому посилання ОСОБА_2 на розписку від 23 травня 2015 року, в якій зазначено про повернення ним боргу, викликає обґрунтовані сумніви. Крім того, відповідач ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції оригіналу розписки не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги, позивача, який заперечує проти доводів апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у розмірі 11200 доларів США, з терміном повернення 24 березня 2015 року. Валюта повернення позичених коштів долари США, або гривня з урахуванням курсу до долара США, що склався на українському міжбанківському ринку на дату повернення позичених коштів.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що у разі порушення позичальником своїх обов`язків по поверненню позичених коштів, останній сплачує позикодавцю штраф у розмірі 25% від суми боргу (а. с. 6-7, т. 1).

Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі позики (а. с. 8, т.1).

ОСОБА_2 , у встановлений договором строк, суму позики не повернув.

Згідно з наданим ОСОБА_1 розрахунком, заборгованість ОСОБА_2 за договором позики становить 652244 грн, з них: 551880 грн. заборгованість за позикою з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; 26780 грн 3% річних від простроченої суми за період з 25 березня 2015 року по 22 березня 2018 року; 73584 грн штраф за порушення умов договору у розмірі 25% від суми боргу (а. с. 12, т. 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 належним чином умови договору позики не виконав, у визначений умовами договору строк коштів не повернув, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 652244 грн,

Проте, повністю погодится з такими висновками суду першої інстанції не можна, так як суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що грошові кошти відповідач отримав від позивача у позику, проте у строк встановлений договором позики від 24 грудня 2014 року кошти не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 294336 грн, штрафу у розмірі 73584 грн та трьох процентів річних у розмірі 26780 грн, оскільки передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний характер та виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 погашена заборгованість за договором позики, що підтверджується розпискою від 23 травня 2015 року, наданою ОСОБА_1 , колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідачем надавалася копія розписки, яка не є належним, допустимим та достовірним доказом на підтвердження факту погашення ним заборгованості. Позивач категорично заперечує факт повернення боргу та зазначає, що ніякої розписки про повернення боргу відповідачем за договором позики від 24 грудня 2014 року він не складав та не підписував. За фактом складання такої розписки він звернувся до правоохоронних органів.

Крім того надання відповідачем копії вказаної розписки суперечить його позиції стосовно заявленого позову. Так у відзиві на позов (а. с. 45 т. 1) відповідач стверджує, що грошових коштів у позику від ОСОБА_1 він не отримував.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 257544 грн виходячи з наступного.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом ( ч. ч. 1 та 2 ст. 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 (провадження № 61-19817св19).

Таким чином виходячи з вищевикладеного, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача зменшенню до 394700 грн.

Також відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні рішення суду і в частині розподілу судових витрат.

Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з ОСОБА_2 на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 3947 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4; 381-382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 червня 2021 року в даній справі змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 394700 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 3947 грн 00 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина