Дата документу 15.09.2021 Справа № 333/796/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/796/19 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/2580/21 Дмитрієва М.М.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Кухаря С.В.

Онищенка Е.А.

За участю секретаря:Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що 21 лютого 2003 року за договором купівлі-продажу вона придбала у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаним житловим будинком зареєстрована земельна ділянка, площею 0,0399 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка на теперішній час відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 16 серпня 2002 року належить ОСОБА_3 .

При укладенні договору купівлі-продажу будинку між сторонами не був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок до особи переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, то позивач вважає, що він отримав у власність земельну ділянку при укладенні договору купівлі продажу будинку.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0399 га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ ЗП № 043930 від 16 серпня 2002 року, виданого за рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 170/68 від 05 червня 2002 року, зареєстрованого у реєстрі Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 916, значиться за ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2019 року позовну заяву задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0399 га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ ЗП № 043930 від 16 серпня 2002 року, виданого за рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 170/68 від 05 червня 2002 року, зареєстрованого у реєстрі Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 916, значиться за ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , НОМЕР_1 , судовий збір в сумі 384, 20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 , НОМЕР_1 , судовий збір в сумі 384, 20 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуваним судовим рішення порушуються його права, так як у провадженні Комунарського ВДВС з 2011 року перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на його користь грошових коштів, а постановою державного виконавця від 07.09.2015 року було накладено арешт на все майно боржника. Таким чином у період дії цього арешту з власності боржника за цим судовим рішенням вибуло майно, а саме спірна земельна ділянка. Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову .

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 16 серпня 2002 року Запорізькою міською радою на підставі рішення виконавчого комітету ЗМР народних депутатів від 05 червня 2002 року за № 170/68 ОСОБА_3 належить земельна ділянка, площею 0,0399 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Земля передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

21 лютого 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі продажу житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_5 придбав 2/3 частин, а ОСОБА_6 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці.

25 листопада 2005 року ОСОБА_2 отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці.

05 червня 2008 року на підставі договору купівлі продажу із ОСОБА_7 позивачем ОСОБА_2 набуте право власності 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці.

У договорах купівлі-продажу частин житлового будинку відсутній кадастровий номер земельної ділянки.

При укладенні договору купівлі-продажу будинку між сторонами не був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія 11-ЗП № 043930 від 05.06.2002 року, який зареєстровано в Книзі запису державних актів приватної власності на землю за № 916 Красних ОО набула право власності на спірну земельну ділянку.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини, стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачу на праві власності належить житловий будинок іншим чином підтвердити право власності позивача на земельну ділянку неможливо, тому позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі є боржниками та постановою державного виконавця на їх майно на користь ОСОБА_1 накладено арешт не є підставою для скасування рішення суду, оскільки позивачем цим рішенням відновлено його порушене право.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 20 вересня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко