КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Ольшевська І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 р.

встановив:

в грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно матеріальну шкоду в розмірі 35 543 грн. 20 коп., шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 5 408 грн., моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., витрати на правничу допомогу - 21 188 грн.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року справу було направлено до Голосіївського районного суду м. Києва за територіальною підсудністю.

Рішенням Голосіївського районного суду м, Києва від 24 травня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, не було повно досліджено всі обставини по справі, порушено норми матеріального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 17.04.2016 сталась ДТП з вини водія ОСОБА_2 , який порушив вимоги пп. 1.5, 2.3 пп. «б», 10.1 та 10.6 ПДР. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 1 ст. 286 КК України. Також вказаним вироком було задоволено його цивільний позов та стягнуто на його користь з ТОВ «А ТЕЛ» матеріальну шкоду в розмірі 35 543 грн. 20 коп., шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 5 408 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 16 188 грн.

На виконання вироку Голосіївським районним судом м. Києва 15.05.2019 було видано виконавчі листи, та приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. було відкрито виконавче провадження. Однак 19.11.2019 виконавчі документи були повернуті без виконання з підстав відсутності коштів на рахунках.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ СК «Арсенал Страхування» про стягнення коштів.

В зв`язку з цим позивач просив стягнути з ОСОБА_2 , як з особи, яка спричинила шкоду, та ОСОБА_3 , який є власником статутного капіталу ТОВ «А ТЕЛ» та був директором на час ДТП, матеріальну шкоду та шкоду, заподіяну здоров`ю, яка була визначена вироком суду, моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., яка складається з визначеного вироком суду - 10 000 грн. та додатково за час виконання вироку - 10 000 грн., витрати на правничу допомогу у визначеному вироком розмірі 16 188 грн. та додатково 6 200 грн., а всього 21 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м, Києва від 24 травня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для покладення цивільної відповідальності за нанесену позивачу шкоду на ОСОБА_2 , як особу, яка безпосередньо заподіяла шкоду, оскільки він на час ДТП керував автомобілем, який належить ТОВ «А ТЕЛ», з яким перебував у трудових відносинах та працював у товаристві на посаді інженера мережі стільникового зв`язку. Також відсутні підстави для покладення відповідальності на відповідача ОСОБА_3 , як власника ТОВ «А ТЕЛ», оскільки це не передбачено нормами ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, у вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року було встановлено, що ОСОБА_2 17.04.2016 приблизно о 13 годині 27 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Fiat Doblo», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «А ТЕЛ», рухаючись по проїзній частини вулиці Любченка в місті Києві зі сторони вулиці Великої Васильківської, наближаючись до регульованого перехрестя з вулицею Антоновича, порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3.б), 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, а саме - будучи неуважним, неправильно зреагував на зміну дорожньої обстановки та перед початком руху не переконався, що це буде безпечним, і створив перешкоду та небезпеку іншим учасникам руху, змінивши напрямок свого руху, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі світлофору, не надав дорогу мотоциклу марки «Dukati-1098», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що рухався в зустрічному напрямку прямо по проїзній частині вулиці Любченка, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме - садна обох колінних суглобів, гомілок; відкритий двокісточковий переломо-вивих лівого гомілково-ступеневого суглобу (рана по внутрішній поверхні лівого гомілково-ступеневого суглобу).

Вказаним вироком було визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання. Цивільний позов ОСОБА_1 до ТОВ «А ТЕЛ» було задоволено частково стягнуто з ТОВ «А ТЕЛ» матеріальну шкоду за пошкодження транспортного засобу в розмірі 35 543 грн. 20 коп. в межах заявлених ним вимог. Також було стягнуто матеріальну шкоду, заподіяну здоров`ю в сумі 5 408 грн. 01 коп., та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. На компенсацію витрат на правничу допомогу було стягнуто 16 188 грн. 80 коп. Цивільний позов, заявлений ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» про стягнення страхового відшкодування в сумі 128 888 грн. було залишено без розгляду.

Вирок було залишено без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року.

Заявляючи даний позов, представник позивача - ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року в частині цивільного позову не виконано, і приватний виконавець Яцишин А.М. повідомив стягувачу, що у боржника - ТОВ «А ТЕЛ» відсутні грошові кошти на рахунках та розшукати майно не виявилось можливим та в зв`язку з цим було винесено постанову по повернення виконавчих документів стягувану. Однак, як видно з постанов приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Яцишина А.М від 19.11.2019 у виконавчому провадженні №59241361, виконавчі документи про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 35 543 грн. 20 коп., моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., шкоди, заподіяної здоров`ю в розмірі 5 408 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 16 188 грн. 80 коп. були повернуті стягувачу на підставі заяви представника стягувача, в зв`язку з чим було припинено чинність арешту майна боржника та інші заходи примусового виконання рішення.

Також позивач посилався на той факт, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування».

Однак, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 50 000 грн., шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 100 000 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, про те, що ДТП відбулось не під час виконання ОСОБА_2 трудових обов`язків, оскільки 17.04.2016 був вихідним днем, а тому ОСОБА_2 має нести повну відповідальність за спинену ним шкоду, є безпідставними.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питан6ня, чи мало місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року було частково задоволено цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_1 до ТОВ «А ТЕЛ». При цьому судом було встановлено факт правомірного використання обвинуваченим ОСОБА_2 автомобіля марки «Fiat Doblo», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ТОВ «А ТЕЛ», та покладено відповідальність за заподіяну ОСОБА_1 шкоду на вказане товариство, з яким ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах.

Також відсутні підстави для покладення на ОСОБА_3 , як власника статутного капіталу ТОВ «А ТЕЛ» субсидіарної відповідальності в зв`язку з невиконанням вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року в частині цивільного позову.

Положення ст. 619 ЦК України, на які посилається апелянт, не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Ч. 1 статті 619 ЦК України передбачено, що договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. Згідно з ч.1 статті 215 Господарського кодексу України у випадках, передбачених законом, суб`єкт підприємництва-боржник, його засновники (учасники), власник майна, а також інші особи несуть юридичну відповідальність за порушення вимог законодавства про банкрутство, зокрема фіктивне банкрутство, приховування банкрутства або умисне доведення до банкрутства. Положення ч. 2 ст. 89 ГК України щодо відповідальності посадових осіб застосовуються у випадку заподіяння збитків, завданих господарському товариству. Тому правовий висновок, який міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 грудня 2018 року (справа №910/21493/17) не може бути застосований в даній справі, оскільки спір був заявлений щодо відшкодування збитків, заподіяних Генеральним директором товариству при вчиненні дій від імені товариства щодо укладання угоди.

Також є безпідставним посилання апелянта на правовий висновок, який міститься в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа №753/7281/15-ц), відповідно до якого законодавець в деліктних зобов`язаннях закріпив презумпцію вини заподіювача шкоди і доведення відсутності вини у спричиненні шкоди поклав на нього (відповідача в справі), оскільки в даній справі вина ОСОБА_2 не спростовується і була встановлена вироком суду у кримінальній справі.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий

Судді