КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, який мотивувала тим, що квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру №150032 від 22 січня 1962 року була передана у користування її бабусі - ОСОБА_6 та членів її сім`ї.

Зазначала, що відповідач ОСОБА_3 є її племінником, відповідач ОСОБА_4 двоюрідною сестрою, а ОСОБА_5 - матір`ю, та разом із позивачем зареєстровані у вищевказаній квартирі.

Так, позивач вказувала, що формально наймачем квартири є ОСОБА_5 , яка відповідно до витягу з рішення №232 від 22 квітня 1985 року є власником особового рахунку та яка уклала договори щодо утримання квартири, зокрема, договорів про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення фізичним особам, про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Однак, на момент звернення до суду із вказаним позовом, фактичне утримання квартири за домовленістю з ОСОБА_5 здійснюється позивачем, оскільки третя особа тривалий час не проживає у квартирі з поважних причин.

При цьому, відповідачі вже тривали час, більше шести місяців, не проживають за вказаною адресою, що підтверджено актами від 23 січня 2020 року та від 01 липня 2020 року, а також не несуть витрати на її утримання, тому позивач самостійно несе тягар додаткових витрат по утриманню вказаного житла по кількості зареєстрованих осіб у ньому. При цьому, ніяких перешкод у користування житлом не чиниться, однак речей відповідачів в квартирі немає.

Тож, оскільки самостійно знятись з реєстраційного обліку у вказаній квартирі відповідачі не бажають, ОСОБА_1 була змушена звернутись до суду та просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог стало переконання суду у недоведеності ряду фактів та обставин, що мають істотне значення для справи. Проте, апелянт вказує, що обставини, викладені у позовній заяві були підкріплені навними у позивача доказами, а для витребування доказів реєстрації відповідачів у спірній квартирі - було надано письмове клопотання про їх витребування судом, яке залишилось без задоволення.

Так, апелянт не погоджується із твердження суду першої інстанції щодо недоведеності факту утримання нею житлового приміщення, оскільки такий обовязок встановлено законодавством та він є обовязковим для виконання. Окрім того, у даній справі питання про стягнення понесених ОСОБА_1 витрат не ставилось. Разом з тим, третя особа ОСОБА_5 підтвердила наявність зазначених у позові обставин, підтвердила факт несення позивачем витрат на утримання квартири, підтвердила факт непроживання відповідачів у зазначеній квартирі у строк понад 6 місяців.

Наголошує, що недоведеність факту непроживання відповідачів за місцем реєстрації у строк понад 6 місяців підтверджується актами від 23 січня 2020 року та 01 липня 2020 року, які суд першої інстанції витребував в оригіналах, однак в судовому засіданні 06 травня 2021 року позивачу не було надано процесуальної можливості надати їх ориганіли для огляду - суд відразу перейшов до стадії судових дебатів і питання про огляд оригіналів документів судом не піднімалось. Вважає такі дії суду першої інстанції процесуальним порушенням, внаслідок яких суд дійшов хибного висновку та ухвалив незаконне рішення.

З урахуванням наведеного, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задоволтьнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.

Відповідачі до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 , вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на час звернення до суду із вказаним позовом дійсно мають зареєстроване місце проживання за вказаною в позові адресою, а на підтвердження реєстрації свого місця проживання надала копію паспорту з відміткою про реєстрацію у вказаній квартирі станом на 11 березня 1986 року. Вказано, що долучена до позову ксерокопія довідки форми №3 від 10.06.2005 за №546, - такою не являється, оскільки не підтверджує стан реєстрації осіб в квартирі станом на 2020 рік.

Судом першої інстанції зазначено, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження оплати нею житлово-комунальних послуг, послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Долучені до позову договори про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а також про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, - не містять підпису споживача послуг, а в першому випадку - і дати.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції також вказав, що на підтвердження факту не проживання відповідачів у вказаній квартирі позивачем було надано два відповідні акти про таке не проживання від 23 січня 2020 року та від 01 липня 2020 року. Однак, враховуючи повну ідентичність ксерокопій вказаних актів (окрім дати) у суду виник об`єктивний сумнів, що такі акти дійсно складались та підписувались зазначеними в них особами в січні та червні 2020 року, а тому суд в судовому засіданні 01 квітня 2021 року зобов`язав сторону позивача надати в наступне судове засідання оригінали вищевказаних актів. Однак, враховуючи ту обставину, що стороною позивача не було виконано вимогу суду та в судовому засіданні 06 травня 2021 року не надано оригіналів двох актів, суд такі докази: акти від 23 січня 2020 року та від 01 липня 2020 року про не проживання відповідачів - до уваги не взяв.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордеру №150032 від 22 січня 1962 року, виданого ОСОБА_6 на сім`ю із шести осіб передано у користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно витягу з рішення №232 від 22 квітня 1985 року особовий рахунок на вказану трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 переведено на ім`я ОСОБА_5 де будуть мешкати 7 чоловік (вона, син, 2 сестри, брат, дві дочки сестер) (а.с.13).

На даний момент квартира не приватизована та перебуває в користуванні на підставі договору найму.

Відповідно до довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописки) від 10 червня 2005 року №546, виданої ОСОБА_5 , вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровано 5 осіб. Також вказано, що сусідом по квартирі є ОСОБА_8 (а.с.11).

Також з матеріалів справи вбачається, що 26 січня 1985 року ОСОБА_9 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб й після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєні прізвища - ОСОБА_5 . Вказане підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 26 січня 1985 року серії НОМЕР_1 (а.с.12).

Також в матеріалах справи містяться копії Акту про не проживання особи у житловому приміщенні від 23 січня 2020 року, відповідно до якого вказаного, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_1 не проживають понад 6 місяців, особистих речей у житловому приміщенні немає, користування житловим приміщенням не здійснюють, про що свідчать сусіди-свідки, які склали даний акт, а також Акту про не проживання особи у житловому приміщенні від 01 липня 2020 року, відповідно до якого вказаного, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_1 не проживають понад 6 місяців, особистих речей у житловому приміщенні немає, користування житловим приміщенням не здійснюють, про що свідчать сусіди-свідки, які склали даний акт (а.с.20-21).

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Відповідно до положень статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до положень статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (частина 1 та 2 статті 61 ЖК УРСР).

Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частина 1 та 2 статті 71 ЖК УРСР).

Згідно статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Так, позивач по справі ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідачі по справі вже понад 6 місяців не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , про що, на думку позивача, свідчать надані копії актів про не проживання особи у житловому приміщенні від 23 січня 2020 року та від 01 липня 2020 року.

Однак, апеляційним судом встановлено, що відповідно до протоколу судового засідання від 01 квітня 2021 року судом першої інстанції було зобов`язано сторону позивача надати в наступне судове засідання оригінали вказаних актів про не проживання особи у житловому приміщенні від 23 січня 2020 року та від 01 липня 2020 року (а.с.85-86).

При дослідженні матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції оригінали витребуваних актів про не проживання особи у житловому приміщенні від 23 січня 2020 року та від 01 липня 2020 року.

Разом з тим, слід наголосити, що відповідно до вимог частини 6 статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Оскільки позивачем не було надано оригіналів вказаних доказів, то суд першої інстанції правомірно не враховував вказані документи (їх копії) при прийнятті рішення по суті спору.

Враховуючи, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_4 , то суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що стосується неподання позивачем оригіналів актів про не проживання особи у житловому приміщенні від 23 січня 2020 року та від 01 липня 2020 року в судовому засіданні, яке було призначено на 06 травня 2021 року, у зв`язку із тим, що суд перейшов одразу до стадії судових дебатів, апеляційним судом сприймаються критично, оскільки з протоколу судового засідання від 06 травня 2021 року вбачається, що суд першої інстанції опитував учасників справи їх думку щодо закінчення з`ясування обставин справи, дослідження доказів та переходу до судових дебатів й представник позивача ОСОБА_2 не заперечила проти переходу до судових дебатів, а також не надала оригінали витребуваних документів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Щодо показів свідка ОСОБА_11 , то суд першої інстанції правомірно не взяв їх до уваги, оскільки вказаний свідок є зацікавленою особою зі сторони позивача, а тому його покази обґрунтовано судом оцінено критично.

Апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність в матеріалах справи відомостей про зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки довідки про реєстрацію місця проживання вказаних осіб наявні в матеріалах справи (а.с.32-33, 41-42).

Однак, вказане не спростовує висновків суду першої інстанції по суті спору і не впливає на правомірність прийнятого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції й по факту зводяться до незгоди із ухваленим рішенням суду першої інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 17 вересня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв