ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2021 року м. Чернівці

Справа № 715/1261/19

Провадження №22-ц/822/885/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І.М.,

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.,

секретар - Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Надія Миколаївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 липня 2021 року, головуючий у І-й інстанції - Цуренко В.А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Глибоцького нотаріального округу Кінащук Н.М., про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та відшкодування моральної шкоди

Вказував на те, що позивачка була співвласником квартири АДРЕСА_1 . Другим співвласником вказаного нерухомого майна була її матір, громадянка Молдови - ОСОБА_2 . Їм належала спірна квартира на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Глибоцькою селищною радою народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 09 березня 1994 року.

Зазначав, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з дитинства, з діагнозом вродженим гіпотиреозом тяжкої форми, який супроводжувався розумовою відсталістю, що підтверджується копією довідки до акта МСЕК від 08.05.2013 року серії АВ №0064337. Вона не визнана судом недієздатною або обмежено дієздатною. Згідно з індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 779, виданою МСЕК, позивачка обмежена у самообслуговуванні, у трудовій діяльності та здобуття освіти.

З метою заволодіння 1/2 частиною квартирою АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 на праві власності, ОСОБА_5 разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , використовуючи довірливі родинні відносини, скориставшись тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 , незаконно заволоділи 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору купівлі-продажу від 08 грудня 2017 року між ОСОБА_1 , її батьком ОСОБА_1 , який діяв на підставі довіреності в інтересах співвласника квартири ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 .

З урахуванням уточнених позовним вимог, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М., зареєстрований за № 3587, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , в інтересах якої діяв за дорученням ОСОБА_1 , квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме в частині 1/2 частки квартири, яка належала ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано частково недійсним, посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М., договір купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2017 року, зареєстрований за № 3587, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , в інтересах якої діяв за дорученням ОСОБА_1 , квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме в частині 1/2 частки квартири, яка належить ОСОБА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновок судово-психіатричної експертизи не відповідає обставинам справи, письмовим доказам та показам свідків. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Хибний висновок суду ґрунтується виключно по показах свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є суперечливими. ОСОБА_1 свідомо підписувала договір купівлі-продажу квартири, розуміла значення своїх дій, що підтверджено в судовому засідання показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , однак суд не навів аргументів чому відхиляє ці покази.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, а саме станом на 08 грудня 2017 року, ОСОБА_1 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 була співвласником квартири АДРЕСА_1 . Другим співвласником вказаного нерухомого майна була її матір, громадянка Молдови, ОСОБА_2 . Їм належала спірна квартира на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Глибоцькою селищною радою народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 09 березня 1994 року. Вказана квартира належала власникам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до принципу рівності часток співвласників спільної сумісної власності позивачці ОСОБА_1 належало право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Відповідно до довідки серії АВ №0064337 від 08 травня 2013 року ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з дитинства з вродженим гіпотиреозом тяжкої форми, який супроводжувався розумовою відсталістю, що підтверджується копією довідки до акта МСЕК від 08.05.2013 року серії АВ №0064337. Позивачка не визнана судом недієздатною або обмеженою в дієздатності. Згідно з індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 779, виданою МСЕК, позивачка обмежена у самообслуговуванні, у трудовій діяльності та здобутті освіти.

08 грудня 2017 року, між ОСОБА_1 , ОСОБА_12 (батьком позивачки), який діяв на підставі довіреності в інтересах співвласника квартири ОСОБА_13 , та ОСОБА_3 (рідна сестра батька позивача) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М., та зареєстрований в реєстрі за № 3587, яким було продано ОСОБА_3 вказану вище квартиру.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_14 є рідними батьками позивачки, та громадянами Молдови. Після народження дитини, ОСОБА_1 , 1988 року народження, яка народилася із вадами здоров`я - вродженим гіпотиреозом тяжкої форми, який супроводжувався розумовою відсталістю дитини, батьки дитини залишили її на опіку бабусі - ОСОБА_15 , мешканці АДРЕСА_4 , яка виховувала дитину інваліда, та з якою по сьогоднішній день вона проживає.

19 грудня 2019 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області призначено комплексну судово-психіатричну та судово-психологічну експертизу.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 91 від 09 грудня 2020 року, 08 грудня 2017 року, на час укладання договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_16 , в інтересах якої діяв ОСОБА_14 , ОСОБА_1 виявляла ознаки психічного розладу у формі помірної розумової відсталості. При укладанні договору купівлі-продажу квартири 08 грудня 2017 року за своїм психічним станом, в силу наявного у неї психічного розладу у формі помірної розумової відсталості, ОСОБА_1 не могла здійснювати повну критику та аналіз подій у повному обсязі та не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Психічні зміни, що відмічені лікарем психіатром Герцаївської ЦРЛ у медичній карті №220 при огляді підекспертної ОСОБА_1 у серпні 2019 р. та 11.12..2019 р., а саме: «Післястресовий розлад. Тривожний розлад. Пролонгована реакція на стрес» з клінічної точки зору та позиції судово-психіатричної експертизи слід розцінювати як декомпенсацію (погіршення) психічного стану підекспертної ОСОБА_1 на фоні вже наявного у неї психічного розладу. Виникнення декомпенсації з дезорганізацією психічної діяльності проявилось у підекспертної ОСОБА_1 примітивним емоційним реагуванням на події, що стали наслідком укладеного правочину.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження№ 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Тлумачення змісту статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 462/3286/16-ц (провадження № 61-5896св18).

Суд першої інстанції, врахувавши висновок судово-психіатричної експертизи від 09 грудня 2020 року №91, а також інші докази, обґрунтовано встановив наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу частково недійсним, а саме в частині 1/2 частки квартири, оскільки позивач, виконавши процесуальний обов`язок, довів свої вимоги, виконавши свій процесуальний обов`язок. При цьому суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, пояснення свідків, у тому числі й висновок судово-психіатричної експертизи, й надавши йому належну оцінку, дійшов правильного висновку про вчинення оспорюваного договору в момент, коли ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що згідно із частиною першою статті 225 ЦК України є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Сумнівів у правильності експертного висновку не встановлено, апелянт не довів, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи, або істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи. Колегія суддів вважає, що наявний у справі висновок судово-психіатричної експертизи є повним та обґрунтованим, відповідає іншим матеріалам справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неспроможність ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент вчинення оспорюваного правочину.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статті 225 ЦК України є необґрунтованими.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів приходить до висновку, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк