Справа № 465/1138/20 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/1643/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Савуляка Р.В., Мікуш Ю.Р.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулися до суду із позовом до ЛКП «Львівелектротранс» про відшкодування матеріальних збитків на користь ОСОБА_1 у розмірі 100,00 грн., моральної шкоди на користь ОСОБА_1 у розмірі 30 000,00 грн., моральної шкоди на користь ОСОБА_3 у розмірі 5 000,00 грн.

Свої вимоги мотивували тим, що 21.11.2019 у м. Львові від час проїзду в трамваї №3 неповнолітньої дитини з інвалідністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в останнього було проведено перевірку наявності правових підстав для безплатного пільгового проїзду в транспортному засобі. ОСОБА_1 пред`явив контролеру ЛКП «Львівелектротранс» посвідчення серії НОМЕР_1 дитини з інвалідністю встановленого зразка. Після огляду посвідчення контролер заявив дитині, що таке посвідчення є недійсним. Згодом контролером та його колегами дитині було висунуто вимогу про негайну оплату штрафу у розмірі 100 гривень за безквитковий проїзд. Однак, посвідчення дитини з інвалідністю, яке використовував ОСОБА_1 містить усі необхідні відомості про термін його дії, а саме до 31.10.2020. Позивачка з метою захисту прав її дитини зверталась із заявами до ЛКП «Львівелектротранс», Управління транспорту ЛМР, Сихівського відділу соціального захисту населення, Львівський місцевий центр з надання БВПД для досудового вирішення спору. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 та його матір ОСОБА_3 переживають сильні душевні переживання. Просили стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» відшкодування моральної шкоди. Окрім цього, просили відшкодувати на користь ОСОБА_1 100,00 грн оплаченого штрафу по виписаній квитанції №011147 від 21.11.2019.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 02 березня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» (79012, м. Львів, вул. Сахарова, 2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування завданих матеріальних збитків 100 (сто) гривень.

Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» (79012, м. Львів, вул. Сахарова, 2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу) гривень.

Стягнуто з відповідача ЛКП «Львівелектротранс» (79012, м. Львів, вул. Сахарова, 2) на користь держави судовий збір в сумі 704,80 гривень.

У решті вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що рішення суду постановлене при неповному з`ясуванні судом обставин справи, порушенні норм матеріального та процесуального права.

Судом правильно встановлено, що у зв`язку із протиправними діями відповідача, а саме образи та психологічного тиску на адресу позивача, дитини-інваліда, йому заподіяно моральних страждань, однак апелянт не погоджується з розміром такого відшкодування присудженим судом. На думку апелянта, суд помилково вважав розмір відшкодування, який просив стягнути позивач, завищеним. Зазначає, що ОСОБА_1 постійно користується електротранспортом, проте тепер під час поїздок відчуває тривогу, підвищену нервозність, викликану можливістю повторення події, за яких ним сплачено штраф по вині контролера.

Окрім, цього порушився звичний ритм життя матері, оскільки вона була змушена звертатися з заявами до ЛКП «Львівелектротранс», Управління транспорту ЛМР, Сихівський відділ соціального захисту населення та відлучатися у робочий час для відвідування зазначених установ.

Стверджує, що присудження морального відшкодування у розмірі, у якому просить позивач, слугувати стимулом для відповідача не допускати у повсякденній діяльності протиправних та нахабних дій щодо пасажирів громадського транспорту.

Рішення суду в частині вирішення вимог щодо стягнення моральної шкоди просить скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

17.06.2021 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача.

Позивач зазначає, що позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір моральної шкоди, а також не зазначено якими доказами це підтверджується.

Позивачі, заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 30000 грн та 5 000 грн не підтвердили належними та допустимими доказами факт заподіяння їм такої шкоди та понесених витрат відповідно до заявленого розміру сатисфакції.

Вважає, що вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди у зазначеному розмірі є необгрунтованими та безпідставними, та суду не надано необхідних належних та допустимих доказів на підтвердження кожної з зазначених в позовній заяві та апеляційній скарзі обставин, на які позивачі посилаються, як на підставу своїх вимог щодо розміру заподіяної моральної шкоди.

Суд, в оскаржуваному рішенні, приймаючи до уваги посилання позивачки на спричинення її сину моральної шкоди, цілком обгрунтовоно вважав визначений позивачем розмір відшкодування такої шкоди завищеним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.

Як убачається з посвідчення дитини з інвалідністю серії НОМЕР_1 від 10.11.2009, виданого Сихівським відділом соціального захисту Департаменту Гуманітарної політики Львівської міської ради, термін його дії триває до 31.10.2020.

Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» транспортне обслуговування осіб з інвалідністю здійснюється на пільгових умовах. Особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт».

Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

ЛКП «Львівелектротранс» здійснює діяльність пов`язану з наданням послуг з перевезення пасажирів.

Як вбачається з листа Управління транспорту ЛМР до ОСОБА_3 перевірка проїзних квитків та стягнення штрафів проводиться контролерами служби безпеки ЛКП у відповідності до вимог «Правил користування міським електричним транспортом у м. Львові», затверджених рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №361 від 06.04.2018 року. Опитуваний контролер повідомила, що керувалась принципом заповнення посвідчень осіб з інвалідністю з дитинства, провела візуальний огляд посвідчення пасажира та не виявила відмітки про продовження терміну дії посвідчення. Запропонувала пасажиру сплатити штраф. Повідомили, що 21.11.2019 перевірку проїзних документів здійснював інспектор (контролер) з номером жетону №2774. Також, проінформовано, що з працівниками підприємства, які здійснюють контрольні функції в рухомому складі проведено роз`яснювальну роботу щодо порядку ведення робочої документації та оформлення службових документів, здійснення контролю на лінії відповідно до «Правил користування міським електричним транспортом у м. Львові», затверджених рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №361 від 06.04.2018.

Ураховуючи, що позивач ОСОБА_1 пред`явив посвідчення дитини з інвалідністю, яке було дійсне до 31.10.2020 , контролер з номером жетону №2774 не мав підстав вимагати оплати штрафу у розмірі 100 грн. у ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди.

Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 і розвинуті ним у постанові від 22 січня 2020 року в справі №560/798/16-а. Верховний Суд у цих справах зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, можливість їх відновлення, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (Постанова Верховного суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Виходячи з вимог розумності та справедливості, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, виходячи з підстав пред`явленого позову, з урахуванням характеру і обсягу душевних страждань ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, присуджений судом є достатнім та справедливим.

При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що діями відповідача завдано моральну шкоду ОСОБА_3 .

Також, колегія суддів зазначає, що відшкодування моральної шкоди має виключно компенсаційний характер.

Доводи апеляційної скарги, які є суб`єктивним міркуванням та оцінкою апелянта норм матеріального та процесуального права України, висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями; PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію законності та обґрунтованості судового рішення, підстав для його скасування апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 28.09.2021.

Головуючий

Судді