"17" вересня 2021 р. Справа № 150/348/21
Провадження по справі № 2/150/115/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

17 вересня 2021 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

за участі секретаря Дудки А.Ю.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зобов`язання знятись з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зобов`язання знятись з реєстрації, який обґрунтований тим, що позивачеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 серпня 1999 року органом приватизації при ВАТ «Моївський цукровий завод» належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаному будинку також за реєстрований відповідач. Однак, ОСОБА_2 не проживає в даному будинку більше трьох років без поважних причин. Не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, зокрема на оформлення субсидії. Враховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, а тому позивач як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює останній перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задоволити. Не заперечила проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач, будучи про час та місце розгляду справ повідомленим шляхом публікації оголошення на вебпорталі судової влади України в судове за сідання за невідомих суду причин повторно не з`явився.

У зв`язку із чим, суд, врахувавши думку позивача, в порядку статті 280 ЦПК України постановив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності та співставленні, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 серпня 1999 року органом приватизації при ВАТ «Моївський цукровий завод» належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно довідки, виданої Бабчинецькою сільською радою Могилів-Подільського району Вінницької області 07 липня 2021 року № 959, у вказаному будинку також зареєстрований ОСОБА_2 , але за місцем реєстрації не проживає.

Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не проживає в даному будинку більше трьох років без поважних причин, місце його фактичного перебування невідоме.

Крім того, ОСОБА_2 не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться.

Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, зокрема на оформлення субсидії.

Крім того, позивачеві постійно надходять вимоги від кредиторів ОСОБА_2 про повернення боргу, повідомлення про судові провадження (а.с. 12 14), що викликає постійні тривоги у позивача.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Втім, відповідач у справі не є членом сім`ї позивача. Понад три роки відповідач відсутній за місцем реєстрації. Забрав особисті речі з будинку. Не цікавиться житлом, не приймає участі в його ремонті та підтриманні в належному стані, не оплачує комунальні платежі.

З наведених норм законодавства та досліджених судом доказів, вбачається наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що не має права на користування житловим приміщенням.

Також суд враховує, що відповідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Оскільки, спірний будинок не є власністю відповідача та не є його місцем проживання або місцем перебування, він має бути знятий з реєстрації за цією адресою.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації (виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільський голова) на підставі заяви особи, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

У зв`язку із чим, щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача знятись з реєстрації за адресою спірного будинку, суд зазначає, що визнання відповідача таким, що не має права користування житловим приміщенням і є усуненням перешкод у користуванні власністю є беззаперечною підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 , а відтак відсутні визначені законом підстави для винесення рішення про зобов`язання відповідача вчинити дані дії самостійно.

Керуючись ст. ст. 3, 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст..ст. 2, 4, 5, 10, 12, 200, 206, 207, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280, 281, 282, 283 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зобов`язання знятись з реєстрації задоволити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено на протязі тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, тобто, у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Головуючий суддя С.П. СУПЕРСОН