ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7093/21 Справа № 206/850/21 Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки і піклування виконкому Покровської районної місті ради, про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивачка звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування виконкому Покровської районної в місті ради про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що 22.09.2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 . Фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені у 2011 році та за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04.05.2012 року шлюб розірвано. Син мешкає разом із нею, що фактично визначено між нею та відповідачем. У зв`язку з тим, що відпустки на її роботі можуть припадати на осінньо-зимовий період, та бажанням сина поїхати на відпочинок за кордон (до Єгипту), бажає виїжджати з ним за кордон, проте відповідач відмовляє надати дозвіл на виїзд. Після чого вона звернулась до виконкому Покровської районної в місті ради з заявою, щоб їй було видано рішення про підтвердження місця проживання дитини разом із матір`ю з метою виїзду за межі України до Єгипту, Турції у грудні 2018 року та у березні 2019 року. 16.11.2018 року було проведено комісію з питань захисту прав дитини у Покровському районі та їй було надано витяг з протоколу № 17. Виконавчим комітетом Покровської районної в місті ради було прийнято рішення № 484 від 21.11.2018 про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітнього ОСОБА_3 для його тимчасового виїзду за межі України. Дане рішення відповідач оскаржував, проте у задоволенні позову було відмовлено та рішення набрало законної сили. Крім того, відповідач по надуманим мотивам звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого рогу із позовом до неї про заборону виїзду за кордон малолітньої дитини. Достовірно знаючи, що рішення виконкому дійсне 1 рік, відповідач затягнув розгляд справи та лише 20 липня 2020 року суд відмовив у задоволенні його позову. Також відповідач звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу із позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, мотивуючи тим, що вона не дає йому зустрічатися з сином. У жовтні 2020 року вона звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про надання дозволу на право тимчасового виїзду за межі України дитини без супроводу та згоди батька, 27.01.2021 року позов було задоволено. Рішення суду набирає законної сили 11.03.2021 року, однак для того щоб вона з сином мала змогу тимчасово виїжджати для відпочинку за межі України без дозволу батька і кожного разу не зверталась до суду для отримання можливості оздоровити дитину за кордоном, так як у літній період вона працює, звернулась до суду із вказаним позовом.

У звязку з викладеним, просить суд визначити (підтвердити) місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22 вересня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 04 травня 2012 року було розірвано (а.с.7-8).

Від даного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач, у свою чергу, має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із пояснень сторін, відповідач фактично проживає окремо від позивачки та сина.

Як на підставу своїх вимог про визначення місця проживання дитини позивачка посилалась на існування між сторонами непорозумінь щодо виїзду дитини за кордон. При цьому позивачка зазначає, що спору про визначення місця проживання сина між сторонами немає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не надано суду доказів наявності спору між нею та батьком дитини щодо місця проживання дитини. Крім того, про відсутність такого спору суд повідомили як позивач так і відповідач. Підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання сина разом з нею, суд вірно розцінив як намагання вирішити на свою користь інший спір, вирішення якого суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з сином.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову, оскільки вона просила фактично підтвердити місце проживання дитини з нею для тимчасового вивезення дитини за кордон на відпочинок без згоди батька, не можуть бути прийняті до уваги, так як обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод та інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Враховуючи, що судом була встановлена відсутність спору між сторонами щодо місця проживання дитини, підстави для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з матір`ю відсутні.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко