КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, розподіл спільного сумісного майна та усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, розподіл спільного сумісного майна та усунення перешкод у користуванні майном, та з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 17 жовтня 2019 року (т.3, а.с.196-206), просив суд:

1) Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 01 січня 2004 року по 06 березня 2013 року.

2) Визнати спільною сумісною власністю майно, набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства, а саме:

- Будівельні матеріали, роботи, обладнання, конструкції, використані і створені при будівництві об`єкту нерухомого майна - садовий будинок за АДРЕСА_2 ;

- Квартиру АДРЕСА_3 ;

3) Розподілити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майно, набуте ними під час їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства, а саме:

- визнати право власності ОСОБА_1 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 ;

- Визнати право власності ОСОБА_3 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 ;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частки вартості будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, що могли бути використані під час будівництва садового будинку під літ. «А», гараж під літ. «Б», баня під літ. «В», навіс під літ. «Г», госпблок під літ. «Д», споруди №1-6 (ворота, огорожа, хвіртка) відповідно до даних, наведених в технічному паспорті на садовий (дачний) будинок, виготовлений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 16 квітня 2010 року, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 927 762 грн.

- визнати за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, вироби і конструкції, що могли бути використані під час будівництва садового будинку під літ. «А», гараж під літ. «Б», баня під літ. «В», навіс під літ. «Г», госпблок під літ. «Д», споруди №1-6 (ворота, огорожа, хвіртка) відповідно до даних, наведених в технічному паспорті на садовий (дачний) будинок, виготовлений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 16 квітня 2010 року, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 927 762 грн.

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частини вартості проданого машино-місця (гараж) № НОМЕР_1 , загальною площею 13,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 2015 року, у сумі 500 000 грн.

4) Вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 09 червня 1982 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають сина - ОСОБА_4 . Згодом, рішенням Первомайського районного суду м. Новосибірська Російської Федерації від 14 липня 1992 року вказаний шлюб було розірвано, але, незважаючи на судове рішення сторони продовжували проживати однією сім`єю до грудня 1995 року.

Так, позивач вказував, що з травня 1996 року по 06 березня 2013 вони з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та набули майна, яке після припинення їх відносин має бути розподілено. Вказано, що згоди між сторонами щодо розподілу та статусу майна не досягнуто, тому позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що у судовому засіданні 10 березня 2021 року було узгоджено наступну дату засідання - 24 червня 2021 року та зарезервовано додаткову дату судового засідання на випадок, якщо розгляд справи не буде завершено. Вказує, що фактично сторони отримали та підписали розписки про дві наступні дати засідань.

В апеляційній скарзі зазначено, що у зв`язку із епідеміологічною ситуацією та значним погіршенням стану здоров`я матері представника позивача ОСОБА_2 остання не змогла з`явитись до суду та не мала можливості повідомити суд про причини неявки.

Представник апелянта зазначає, що 24 червня 2021 року наступною датою судового засідання суд першої інстанції визначив 01 липня 2021 року, що була попередньо узгоджена із сторонами, але про те, що це остаточна дата ні позивач, ні його представник повідомлені не були.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала прийнята передчасно, обставини призначення завчасно двох засідань по суті розгляду справи є неоднозначними, що призвели до того, що позов, який мав бути розглянутим, фактично залишений без розгляду.

З урахуванням наведеного, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року.

17 серпня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , відповідно до якого заперечує проти скасування оскаржуваної ухвали, вважає твердження апелянта безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, ОСОБА_5 вказує, що підставою призначення судових засідань на дві дати слугувало те, що справа є досить складною, в судовому засіданні необхідно було опитати експерта, допитати свідків, дослідити письмові докази, крім того, справа містить декілька томів. Враховуючи такі обставини, суд фізично не міг провести перелічені дії протягом одного судового засідання і саме тому призначив розгляд справи на 24 червня та 01 липня 2021 року, про що належним чином і повідомив сторін.

Разом з тим, вважає що посилання апелянта на епідеміологічну ситуацію в країні не заслуговують на увагу, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України №611 від 16 червня 2021 року «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» з 17 червня 2021 року на всій території України встановлений «зелений» рівень епідеміологічної небезпеки. Апелянтом не надано жодного доказу на підтвердження стану здоров`я її матері саме станом на 24 червня 2021 року та 01 липня 2021 року та необхідності здійснення догляду за нею, що слугувало перешкодою для прибуття з судове засідання.

Наголошуючи, що представник позивача був належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 мотивував своє рішення тим, що в судові засідання, призначені на 24 червня 2021 року та на 01 липня 2021 року позивач та його представник не з`явились, про місця і час розгляду повідомлялись належним чином, а причин неявки суду не повідомили, а тому існують правові підстави для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача та його представника в судові засідання.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до положень статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо, зокрема, належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи.

Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що суд зупиняє або закриває провадження у справі чи залишає заяву без розгляду з підстав, передбачених відповідно статтями 201, 202, 205, 207 ЦПК України (2004 року), перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

За змістом вказаних положень цивільного процесуального законодавства правом на залишення позовної заяви без розгляду суд наділений лише за сукупності певних установлених законом умов: належного повідомлення позивача про час та місце судового засідання; повторної неявки позивача в судове засідання, яка в такому разі визнається як друга поспіль неявка; ненадходження від позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення перешкоджає розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що в серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що 10 березня 2021 року відбулося судове засідання, в якому було оголошено перерву до 24 червня 2021 року на 11 год. 00 хв. для виклику свідка (експерта), а також визначено дату ще одного судового засідання на 01 липня 2021 року на 14 год. 00 хв. (а.с.20-24, т.6).

В матеріалах справи також містять розписки, відповідно до яких представник позивача ОСОБА_2 розписалась про те, що вона повідомлена про судові засідання, які призначені на 24 червня 2021 року на 11 год. 00 хв. та 01 липня 2021 року на 14 год. 00 хв. (а.с.25, 29 т.6).

Відповідно до довідки, наявної в матеріалах справи, від 24 червня 2021 року, складеної секретарем судового засідання Потапенко Д.І., вбачається, що 24 червня 2021 року у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу не здійснювалось (а.с.28, т.6).

Відповідно до протоколу судового засідання від 01 липня 2021 року в судове засідання з`явився лише представник відповідача Смирнова Н.М. (а.с.43-44, т.6).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду (а.с.46-48, т.6).

Разом з тим, відповідно до положень статті 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Про відкладення розгляду справи або перерву в судовому засіданні, місце, дату і час нового судового засідання або продовження судового засідання суд повідомляє під розписку учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, які були присутніми в судовому засіданні. Учасники справи, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі, які не прибули або яких суд вперше залучає до участі в судовому процесі, повідомляються про судове засідання в порядку, визначеному цим Кодексом.

Так, ЦПК України не передбачає такої процедури як визначення одночасно наперед декількох судових засідань й повідомлення про них учасників справи.

Суд при наявності підстав для оголошення перерви чи відкладення розгляду справи має визначити одну дату судового засідання й належним чином повідомити про дату та час розгляду справи всіх учасників по справі й у випадку необхідності наявності підстав для оголошення повторно перерви суд має призначати нову дату судового засідання.

Відповідно до ст.. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, оголошуючи по справі перерву в судовому засіданні 10 березня 2021 року й призначаючи одночасно дві дати судових засідань на 24 червня 2021 року та на 01 липня 2021 року, діяв у супереч ст.. 19 Конституції України та положенням цивільного процесуального законодавства ( ст. 223 ЦПК України), у зв`язку з чим дійшов до передчасного висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Згідно частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці "право на суд" передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду.

У своєму рішенні в справі «Голдер проти Сполученого Королівства», 1975 року суд відзначив: «Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. Характеристики «справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними за відсутності судового провадження». Тож право на доступ до правосуддя має дуже важливе значення і без сумніву його необхідно вважати засадою.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Таким чином, з вищенаведених підстав колегія суддів не погоджується з постановленою ухвалою та вважає, що відповідно до вимог статті 379 ЦПК України остання підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.. 8, 19 Конституції України, ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 08 вересня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв