Провадження № 22-ц/4808/1279/21
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.

суддів: Пнівчук О.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Бабій О.М. 07 червня 2021 року, повний текст якого складено 17 червня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що між сторонами 25 червня 2007 року укладено договір позики, посвідчений борговою розпискою, згідно якого він позичив відповідачці 5 000, 00 доларів США. При цьому було погоджено, що остання поверне борг 25 грудня 2007 року. Вказані факти можуть підтвердити свідки. Оскільки ОСОБА_2 у визначений термін зобов`язання не виконала, просив стягнути заборгованість в розмірі 141 850,00 грн.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 подав заяву про зменшення позовних вимог, яку мотивував тим, що 29 грудня 2019 року їх спільний знайомий отримав від ОСОБА_2 і передав позивачу в рахунок виконання нею своїх зобов`язань по договору позики 1 000,00 доларів США. З них 500 доларів США було повернуто в рахунок боргу, а 500 доларів США сплачено як відсотки за користування грошовими коштами. Вказане підтверджується написаною власоручно розпискою. Зважаючи на ці обставини, розмір позовних вимог підлягає зменшенню на повернутих йому 500 доларів США, відтак просив стягнути з ОСОБА_2 127 665,00 грн заборгованості, що є еквівалентом 4 500,00 доларів США.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати, та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно оцінена розписка від 29 грудня 2019 року. Вказує, що це не була окрема розписка, а документ, який був наданий до розписки від 25 червня 2007 року, що визначав лише зменшення розміру боргу. Суд помилково вважав, що відсутність підпису ОСОБА_2 на розписці, не може свідчити про те, що вона такі кошти передавала. Так, відповідачка в Німеччині в м. Херфорд передала ОСОБА_3 1 000, 00 доларів США, а ОСОБА_1 надав їй розписку про отримання таких коштів та про зменшення суми боргу по основній розписці від 25 червня 2007 року. Вказане, на його думку, підтверджується копією закордонного паспорта ОСОБА_3 з відповідними відмітками про перетин кордону.

Вважає, що подана заява про застосування строку позовної давності свідчить про визнання відповідачкою факту отримання коштів за договором позики. Те, що розписка знаходиться у нього, свідчить про неповернення ОСОБА_2 боргу. На його думку, термін позовної давності повинен обчислюватись з дати останньої проплати боргу, проведеної 29 грудня 2019 року.

Звертає увагу, що в підготовчому засіданні 26 лютого 2021 року ним надавався оригінал розписки, проте суд її повернув, оскільки вважав такі дії передчасними. Натомість 07 червня 2021 року суд відмовив в наданні технічної перерви для представлення оригіналу розписки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Артюшкова С.Л. посилається на законність та обгрунтованість ухваленого рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив розписку від 25 червня 2007 року та за заявою відповідачки застосував строк позовної давності до позовних вимог. Іншу розписку від 29 грудня 2019 року суд обгрунтовано не прийняв до уваги, оскільки підпис позичальника на ній відсутній. Більше того вказана розписка написана позивачем свідку ОСОБА_3 , а свідчення свідків не є належним доказом при розглдяі цієї категорії справ.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. При цьому ОСОБА_2 просила розгляд справи здійснювати у відсутності її представника ОСОБА_4 . Апелянт ОСОБА_1 подав заяву про відкладення розгляду справи, мотивуючи таку неможливістю забезпечити участь адвоката на визначений судом час. На підтвердження вказаного клопотання жодних доказів ним не представлено. Враховуючи вищенаведене, повторну неявку належно повідомленого апелянта в судове засідання, а також необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку з неявкою сторін вбачає.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає цим вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції застосував наслідки пропущення строку позовної давності, про що було заявлено відповідачкою. При цьому врахував, що строк виконання зобов`язання чітко визначено у розписці до 25 грудня 2007 року. Із позовом до суду позивач звернувся аж 22 жовтня 2020 року, тобто через 13 років із дати виконання зобов`язання. Жодних доказів того, що він вживав заходів для повернення грошових коштів суду не надано. Натомість розписка від 29 грудня 2019 року про те, що ОСОБА_1 отримав через ОСОБА_3 від ОСОБА_2 1000,00 доларів США як повернення коштів по договору позики, не є належним доказом того, що такі кошти справді повернуто ОСОБА_2 . Її підпис на розписці від 29 грудня 2019 року відсутній. Крім того, на час видання такої розписки строк позовної давності вже давно було пропущено.

З такими висновками суду колегія погоджується.

Як правильно встановлено судом першої інстанції відповідно до розписки від 25 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого остання отримала в борг кошти в розмірі 5 000,00 доларів США з нарахуванням процентів за користування позиченими грошима на строк до 25 грудня 2007 року. Підтвердженням цього договору є письмова розписка за підписом позичальника (а.с. 4 т.1).

Матеріалами справи підтверджується, що в ході розгляду справи ОСОБА_1 подав заяву про зменшення позовних вимог, долучивши до неї копію розписки від 29 грудня 2019 року, за змістом якої він через ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 1 000,00 доларів США, з яких 500,00 доларів США в рахунок зменшення боргу по розписці від 25 червня 2007 року і 500 доларів США як відсоток за користування коштами по розписці від 25 червня 2007 року. Сума боргу по різниці від 25 червня 2007 року становить на 29 грудня 2019 року 4500,00 доларів США (а.с. 132 т.1).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що зазначену в розписці суму боргу відповідачка повністю не повернула, хоча строк виконання зобов`язання давно настав.

В свою чергу, ОСОБА_2 заявлені вимоги не визнала, заперечивши факт укладення договору позики та отримання таких коштів.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, що згідно частини 4 статті 263 ЦПК України повинен враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Встановлено, що 21 листопада 2020 року, подаючи відзив на позовну заяву, представник ОСОБА_2 заявила про застосування позовної давності у спорі. Мотивувала це тим, що строк виконання зобов`язання закінчився 25 грудня 2007 року відповідно до наданої позивачем копії розписки. Відтак, звернувшись до суду в жовтні 2020 року, ОСОБА_1 пропустив позовну давність (а.с. 66-71).

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивач цю обставину заперечував. Зазначав, що проведення часткового повернення коштів 29 грудня 2019 року вказує на тривалість даних правовідносин, а тому позовну давність не пропущено.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки строк повернення позики згідно розписки 25 грудня 2007 року, то починаючи з наступного дня після цієї дати у позивача виникло право на пред`явлення позову до суду. Строк позовної давності сплив 26 грудня 2010 року. До суду ОСОБА_1 звернувся 22 жовтня 2020 року.

Згідно роз`яснень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено, крім боржника, уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Дії, що переривають строк позовної давності мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (частина 1 статті 11 ЦК). В цьому сенсі діями по визнанню боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

Разом з тим написана ОСОБА_1 29 грудня 2019 року розписка про отримання через ОСОБА_3 від ОСОБА_2 коштів, на яку покликається позивач, не може бути визнана такою, що перериває строк позовної давності у цих правовідносинах.

Вказана розписка за підписом кредитора, надана третій особі про отримання часткового виконання зобов`язання, з урахуванням заперечення цього факту боржником та за відсутності інших доказів про вчинення боржником дій з визнання ним свого боргу, не є достатнім доказом для того, щоб визнати встановленим факт часткового виконання відповідачкою свого обов`язку з повернення коштів згідно розписки від 25 червня 2007 року року.

Більше того переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Посилання ОСОБА_1 на триваючий характер правовідносин є надуманим, оскільки в розписці обумовлений конкретний строк виконанння договору.

Разом з тим, позивач не заявляв про пропуск позовної давності з поважної причини, в зв`язку із чим не просив його поновити.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги про стягнення заборгованості за договором позики було пред`явлено поза межами строків позовної давності.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов переконання, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови виготовлено 11 жовтня 2021 року