Справа № 473/588/21
"21" вересня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Ротар М.М., при секретарі судового засідання Пащєнко Ю.В.
за участю: представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин
В лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Обгрунтовуючи позов, позивач зазначила, що 04 листопада 2011 року був укладений шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_3 .
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2016 року шлюб було розірвано. Проте шлюбні відносини між ними були припиненні з 01 червня 2014 року. З цього часу вони проживали окремо, спільне господарство не вели.

02 жовтня 2014 року позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області за р.№ 603. Дану квартиру вона придбала за особисті кошти, які вона за договором позики отримала від своєї матері ОСОБА_4 .

Однак, оскільки вона на момент придбання квартири перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , то нотаріусом при оформленні договору купівлі-продажу було відібрано у відповідача заяву, про те, що договір купівлі-продажу було укладено за згодою подружжя.

Вказуючи на те, що на даний час вона звернулася до нотаріуса з метою розпорядитися своєю квартирою, однак нотаріус повідомила, що вона не може без згоди колишнього чоловіка вчинити відповідні дії, тому позивач просить в судовому порядку, визнати вказану квартиру її особистою власністю.

Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року було відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначив, що вказана квартира була придбана позивачем за особисті кошти, які вона отримала по договору позики від своєї матері. Крім того вказану квартиру позивач придбала у період коли шлюбні відносини між ними були припиненні.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину своєї неявки суду не повідомив.

За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Позивач проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2011 року. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2016 року шлюб було розірвано.

02 жовтня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу позивач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана у період шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 та за його, про що міститься відмітка у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає дві підстави для задоволення позовних вимог, а саме п.3 ч.1 ст.57 СК України, який передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В той же час позивач вказує і на підставу, яка передбачена ч.6 ст.57 СК України, яка зазначає, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Вказані підстави не можуть бути визначені одночасно, оскільки перша передбачає наявність шлюбних відносин, а друга визначає, що шлюбні відносини між подружжям припиненні.

Крім того, позивач зазначає, що вказана квартира була придбана нею за власні кошти, що відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК є підставою для визнання квартири особистою приватною власністю, однак в матеріалах справи є заява ОСОБА_3 , яка була посвідчена приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області 02 жовтня 2014 року та зареєстрована за № 602, відповідно до якої ОСОБА_3 зазначає, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, є спільною сумісною власністю. Придбана квартира, також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу.

Вказана заява була написана в день підписання договору купівлі-продажу квартири, жодних заперечень з боку позивача не надійшло, тому нотаріусом була посвідчена заява ОСОБА_3 , яка підтверджує факт набуття даного майна за рахунок належних подружжю коштів. В судовому засіданні не було встановлено, що позивачу не було відомо про наявність такої заяви та її зміст при укладенні договору купівлі - продажу квартири.

Разом з тим, позивач ОСОБА_2 не надала суду належних доказів на підтвердження придбання квартири за особисті кошти. Наданий нею договір позики, відповідно до умов якого вона отримала в борг кошти для придбання квартири, не може вважатися належним доказом, що підтверджує придбання спірної квартири за особисті кошти, оскільки вказана розписка була написана ОСОБА_2 в період шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 та в розумінні ч.4 ст. 65СК України передбачалося, що подружжя мають спільний обов`язок по поверненню боргових зобов`язань. Крім того, відсутні докази, що ОСОБА_2 була повернута сума боргу за рахунок особистих коштів.

А тому факт укладення вказаного договору не може бути беззаперечним твердженням того, що позивач ОСОБА_2 придбала квартиру за особисті кошти, які були отриманні нею за договором позики.

Що стосується показів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , які в судовому засіданні пояснювали, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 припинили шлюбні відносини влітку 2014 року, то суд вважає, що їх покази жодним чином не підтверджують окреме проживання сторін у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин, оскільки в жовтні 2014 року подружжя за спільною згодою укладає договір купівлі-продажи квартири.

Між тим, відповідно до передбаченого ст. 12 ЦПК України принципу змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 76 - 80 ЦПК України.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що згідно ст. 60 СК України дане нерухоме майно не може бути визнане особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки набуте під час шлюбу та за спільною згодою подружжя.

Керуючись ст.ст.12,13,81, 264, ЦПК України, суд

ухвалив

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 24 вересня 2021 року.

Суддя: М.М. Ротар