Дата документу 01.09.2021 Справа № 310/4389/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/4389/19 Головуючий у 1 інстанції: Троценко Т.А.
Провадження № 22-ц/807/1886/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 у особі представника адвоката Щасливого Олексія Романовича на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за затримку розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за затримку розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 22.06.2012р. вона була працевлаштована у ФОП ОСОБА_1 на посаді бухгалтера. 05.11.2018р. її було звільнено з вищезазначеної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В порушення норм трудового законодавства відповідачка нерегулярно та з порушенням строків виплачувала їй заробітну плату, а з червня 2018 року по день звільнення (05 листопада 2018 року) ФОП ОСОБА_1 взагалі не виплачувала їй заробітну плату, мотивуючи це відсутністю у неї грошових коштів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 942,15 грн.

Крім того, відповідачем не було виплачено їй компенсацію за невикористані відпустки за період з 2013 по 2018 роки. Розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки складає 16 022,50 грн. У зв`язку з тим, що до теперішнього часу відповідачем їй не виплачені усі необхідні платежі при звільненні, просила стягнути відповідно до приписів статті 117 КЗпП України середній заробіток за 389 днів затримки остаточного розрахунку в сумі 68 965,81 грн. Загальний розмір заборгованості становить 101 930,46 грн., які вона просила стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 942,15 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 16 022,50 грн., середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні в розмірі 68 965,81 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в розмірі заробітної плати не більше, ніж за один місяць.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 1019,30 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ФОП ОСОБА_1 у особі представника адвоката Щасливого О.Р. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В скарзі зазначає, що вона виплати позивачу заборгованість по заробітній платі, про що нею до матеріалів справи долучені квитанції, а тому у неї як роботодавця відсутня заборгованість перед позивачем як працівником. Однак, не врахувавши вказані квитанції, суд дійшов помилкового висновку про наявність заборгованості.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надійшло, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України.

До судового засідання апеляційного суду 01 вересня 2021р., будучи належним чином повідомлена, сторона позивача не з`явилась.

Від адвоката позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на лікарняному з дитиною.

Проте від самої позивачки ОСОБА_2 ніяких заяв та клопотань, зокрема, про відкладення справи не надійшло, до судового засідання вона не з`явилась. А тому колегія відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України не вбачала перешкод для розгляду справи

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ФОП ОСОБА_1 адвоката Щасливого О.Р., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частина 1 ст. 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника

або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазна-

чені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, органнізація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що 22 червня 2012 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_1 бухгалтером по трудовому договору № 7 від 25.06.2012 року, який зареєстрований у Бердянському міському центрі зайнятості.

05 листопада 2018 року ОСОБА_2 звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, проте при звільненні відповідачка не здійснила з нею остаточного розрахунку, а саме, не виплатила заборгованість по заробітній платі, яка утворилася за період з червня 2018 року по листопад 2018 року в розмірі 16 942,15 грн.

Суд вказував, що ця обставина підтверджується формою ОК-7 від 02.09.2019р., виданою Бердянським відділом обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Також суд встановив, що відповідач не виплатила позивачу компенсацію за не вико-

ристані відпустки за період з 2013 по 2018 рік в розмірі 16 022,50 грн.

У зв`язку з порушенням строків остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_2 просила стягнути з ФОП ОСОБА_1 середній заробіток за 389 днів затримки розрахунку, а саме, з 15 листопада 2018 року по травень 2020 року в розмірі 68 965,81 грн., які розраховано із розміру середньоденної заробітної плати в сумі 177,29 грн.

Повністю задовольняючи позов, суд виходив у цьому висновку з того, що відповідачка вказаних обставин не спростувала, а саме, що у день звільнення ОСОБА_2 05.11.2018р. вона здійснила їй виплату усіх належних сум, а тому стягнув як розрахункові, визначені позивачем, так і середній заробіток відповідно до статті 117 КЗпП України у нарахованій позивачем сумі 68 965,81 грн.

Перевіркою доводів апеляційної скарги в тій частині, що заборгованості у відповідача перед позивачем не мається, на що вказують квитанції, долучені у справу, колегія встановила такі обставини.

У справі ухвалено заочне рішення у відсутності ФОП ОСОБА_1 , якій було відмовлено у задоволені заяви про перегляд заочного рішення. Тобто суд взагалі не перевіряв її доводів та заперечень проти позову, та наданих нею документів не аналізував, обмежившись лише вказівкою, що вона не спростувала ствердження позивача про наявність боргу за розрахунковими.

Колегією встановлено, що згідно з трудовим договором від 22.06.2012р. позивач прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_1 бухгалтером. Договір є безстроковим. Із оплатою праці 1200 грн. на місяць, але не нижче передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати. Графік роботи: з 08.00 год. по 17.00 год. з перервою з 12.00 год. до 13.00 год., з вихідними в суботу та неділю. Щорічна відпустка узгоджена у 24 календарні дні.

Тобто розмір заробітної плати ОСОБА_2 у ФОП ОСОБА_1 встановлено на рівні передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати. Вказане підтверджується також і зібраними матеріалами справи: інформацією Бердянського управління Головного Управління ДПС у Запорізькій області, довідкою Пенсійного фонду України ( а.с. 61-62, 64). Та цього не заперечує позивач, розраховуючи заборгованість саме виходячи з мінімального розміру заробітної плати.

У періоді червень-жовтень 2018р. зарплата позивача складала 3 723 грн., та вона вказувала, що за весь цей період вона зарплату не отримувала, розрахунок з нею 05.11.2018р. в день звільнення не проведено. Жодної відпустки за період 2013-2018рр. не брала, а тому при звільненні має право на отримання компенсації за всі дні не використаних відпусток, тобто за 130 днів.

З урахуванням вказаних доводів та розміру зарплати позивача, колегія визнає, що вона правильно обрахувала компенсацію за відпустки у сумі 16022,50 грн. за період з 01.07.2013р. по 01.11.2018р., що складає 130 днів, виходячи із середньоденної заробітної плати, розрахованої із заробітку за останній календарний рік перед звільненням. Та відповідач не надала будь-яких наказів про надання щорічної відпустки за цей період, а також не міститься доказів нарахування відпускних протягом періоду 2014-2018рр. позивачу ОСОБА_2 . Тому ці позовні вимоги судом вирішено правильно на підставі наявних у справі доказів.

Проте доводи скарги в частині виплати заробітної плати колегія визнає частково обґрунтованими.

Так, позивач визначає борг за листопад 2 046,16 грн., але це є помилковою. Так, у листопаді було всього 3 робочі дні до дати її звільнення: 01.11, 02.11, 05.11, тому зарплата становить: 177,29 х 3 =531,87 грн. Тобто заборгованість за період з червня 2018р. по 05.11.2018р. по заробітній платі без вирахування податку на доходи фізичних осіб становить: 3723 грн. х 5 + 531,87 = 19 146,87 грн. Позивач же помилково нарахувала собі за цей період 20 661,16 грн.

Дослідивши інші документи, що маються у матеріалах справи, яким суд ніякої оцінки не надав, колегія дійшла наступного.

Згідно з квитанціями: № 227725 від 16 листопада 2018р. ФОП ОСОБА_1 , переказала на картку ОСОБА_2 6200 грн., № 945039 від 18 грудня 2018р. - 6200 грн.,

№ 913200 від 15 березня 2019р. - 6200 грн. Всього сума становить 18600 грн.

Представник відповідача адвокат Щасливий О.Р. вказує, що це в такий спосіб сплачено розрахункові по заробітній платі.

Вказані платежі надійшли на картку позивача у відповідні дати переказу, про що свідчать: довідка Аьфа-Банку № 81705-23.1 від 10.09.2019р, виписка про рух коштів по картрахунку позивача ОСОБА_2 ( а.с. 63, 70).

Колегія зазначає, що, оскільки інших правовідносин між сторонами у справі, крім трудових, які припинено 05.11.2018р., не мається, то ці надходження на картку позивача від ФОП ОСОБА_1 дійсно підтверджують виплату розрахункових.

Оскільки працівнику виплачується заробітна плата за виключенням податку на дохід фізичних осіб у розмірі 18 %, то вище переказані кошти слід вважати такими, з яких вже вирахувано цей податок. А тому і визначена позивачем заборгованість має бути проаналізована та співставлена з переказами за виключенням такого податку. За вирахуванням податку позивач визначила заборгованість у розмірі 16 942,15 грн., в той час як з наведеного апеляційним судом розрахунку її розмір становить 19 146,87 (19 146,87 х 18 : 100) = 15 700,44 грн.

Також колегія вказує, що, хоча компенсацію невикористаних відпусток позивач розрахувала правильно, але не виключила з неї податки, в той час як компенсацію відпускних включають до загального місячного оподатковуваного доходу працівника і оподатковують ПДФО на загальних підставах як складову заробітної плати.

Так, борг по заробітній платі за період червень - 05.11.2018р. за вираховуванням ПДФО становив 15 700,44 грн., компенсація за невикористані відпустки становить 16 022,50 - (16 022,50 х 18 : 100) = 13 138,45 грн., що разом складає 28 838,89 грн., а відповідачем перераховано на картку позивача після звільнення 18 600 грн. Тобто заборгованість по зарплаті повністю перекривається та частково перекривається компенсація за невикористані відпустки, і тому заборгованість залишається лише за відпускними: 28 838,89 18600 = 10 238,89 грн. Оскільки ця сума ще не виплачена, то має бути надана з податками та зборами, тому до стягнення її розмір слід визначити у сумі 13 103,04 грн.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 про стягненння середнього заробітку за статтю 117 КЗпП в повному обсягу за весь час затримки розрахунку.

ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

ВП Верховного Суду вказувала, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з встановлених у цій справі обставин, коли позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а не в повному обсязі, сума заборгованості по заробітній платі була виплачена хоча із затримкою, але добровільно самим відповідачем, залишилась лише часткова заборгованість за відпускними, про виплату яких не просила позивач ФОП ОСОБА_1 у заяві про звільнення, з позовом до суду працівник звернулась лише через 9 місяців після звільнення, що значно збільшило період нарахування середнього заробітку, то апеляційний суд вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути скоригована, на що вказується у відповідній постанові Великої Палати Верховного Суду, у бік її зменшення до фактично підтвердженої заборгованості. Тому до стягнення на підставі статі 117 КЗпП України колегія визначає суму середнього заробітку у розмірі 14 000 грн. замість стягнутої судом суми 68 965,81 грн., що є занадто завищеним з урахуванням обставин цієї справи.

Таким чином, відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду слід змінити в частині стягнутого розміру заборгованості по розрахунковим та суми середнього заробітку за час затримки у їх виплаті та судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 у особі представника адвоката Щасливого Олексія Романовича задовольнити частково.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2020 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутих розрахункових та середнього заробітку за час затримки розрахунку та судових витрат, виклавши резолютивну частину рішення у новій редакції.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 13 103,04 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 14 000 грн., а всього 27 103,04 грн., вирахувавши з цієї суми податки та обов`зкові платежі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 вересня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.