Провадження №22-ц/812/1031/21
Провадження №22-ц/812/1169/21
Провадження №22-ц/812/1389/21
Постанова

Іменем України

13 вересня 2021 року місто Миколаїв Справа № 490/11358/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю учасників справи:

- представника відповідача Миколаївської міської ради Кравченка О.А.,

- представника відповідача Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Хорошева В.В.,

- представника відповідача Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України Дівущак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Миколаївської міської ради, Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2021 року, ухваленого в приміщенні цього ж суду у складі головуючого судді Гуденко О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство», Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про стягнення коштів в рахунок відшкодування шкоди,

встановив:

15 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 пред`явила до суду вищезазначений позов, який неодноразово уточнювала та остаточно просила на підставі статей 16, 21, 1173, 1174 ЦК України стягнути з Миколаївської міської ради у рахунок відшкодування заподіяної їй шкоди грошову суму у розмірі 1 997 400,00 грн., яка складається з вартості протизсувних робіт 1 784 856,00 грн. та 212 544 грн. вартості земельної ділянки, площею 900 кв.м.; стягнути з Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області в рахунок відшкодування шкоди грошову суму у розмірі 210 182,40 грн. вартості земельної ділянки, площею 890 кв.м.; стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів державного бюджету України в рахунок відшкодування шкоди грошову суму у розмірі 8 204 202 грн. вартості незавершеного будівництвом житлового будинку та судові витрати.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року за клопотанням представника позивача адвоката Сидоренко Т.В. залучено у якості співвідповідача Веснянську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області.

Протокольною ухвалою цього ж суду від 11 липня 2019 року за клопотанням представника позивача адвоката Сидоренко Т.В. залучено в якості співвідповідача по справі Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство».

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2020 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі в якості співвідповідача Кабінет Міністрів України.

Позивач вказувала, що на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 07 березня 2012 року вона придбала у ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 900 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а 27 березня 2015 року придбала у останньої земельну ділянку, площею 890 кв.м. за тією ж адресою.

07 березня 2012 року позивач компенсувала ОСОБА_2 вартість виконаних нею протизсувних робіт на земельній ділянці площею 900 кв.м. в сумі 1 800 000 грн., що визначена експертом в розмірі 1 784 856 грн.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року витребувано з володіння позивача на користь ДП «Миколаївське лісове господарство» земельну ділянку площею 890 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :10:001:0009).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року, яке набрало законної сили, витребувано з її володіння на користь ДП «Миколаївське лісове господарство» земельну ділянку площею 900 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер :10:001:0070 на час продажу) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та входить до складу земельної ділянки за вказаною адресою загальною площею 1790 кв.м. кадастровий номер :10:001:0083.

Позивач зазначала, що набула право власності на вказані земельні ділянки у встановлений законом спосіб та отримала відповідні правовстановлюючі документи - і при цьому їй не було відомо, що ці ділянки вибули з володіння держави з порушенням вимог закону. За час законного володіння цією ділянкою вона розпочала у передбачений законом спосіб будівництво житлового будинку, який на теперішній час є незавершений будівництвом та належить позивачу на праві власності.

Посилаючись на те, що незаконними рішеннями відповідачів щодо набуття у власність попередніми власниками зазначених земельних ділянок, їй завдано матеріальної шкоди, яка складалася з вартості протизсувних робіт, вартості земельних ділянок, площами 900 кв.м. і 890 кв.м. та вартості незавершеного будівництвом житлового будинку, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Миколаївської міської ради грошову суму у розмірі 1 784 856 грн вартості протизсувних робіт.

Стягнуто з Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 210 182 грн. 40 коп. вартості земельної ділянки, площею 890 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В задоволенні позовних вимог до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - відмовлено.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2021 року стягнуто в дохід держави судовий збір з Миколаївської міської ради у розмірі 9 605 грн., з Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області у розмірі 2 101 грн. 82 коп.

Суд дійшов висновку, що позов в частині задоволених вимог про відшкодування майнової шкоди є доведеним та обґрунтованим. Аналізуючи судові рішення суд дійшов висновку, що відповідач Веснянська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області здійснила протиправні дії, які полягали у незаконному розпорядженні земельною ділянкою площею 890 кв.м. первісному власнику поза межами своїх повноважень, і що відповідальність за спричинену шкоду позивачу та компенсаційний тягар має нести сільська рада. З таких самих підстав суд стягнув з Миколаївської міської ради вартість протизсувних робіт, які позивач сплатила продавцю ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з Миколаївської міської ради вартості земельної ділянки, площею 900 кв.м. у розмірі 212 544 грн. шкоди, завданої неправомірним рішенням органом місцевого самоврядування, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , із власності якої витребувана спірна земельна ділянка, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_2 , в якої вона придбала цю ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні вимоги позову про стягнення на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди вартості будівельних матеріалів з держави України в особі Кабінету Міністрів України, як власника земельної ділянки, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є передчасними, оскільки позивачкою не надано доказів, що сам по собі факт витребування земельної ділянки на користь відповідача у державну власність є перешкодою для позивача використовувати споруджений на частині спірної земельної ділянки житловий будинок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на часткове неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Миколаївської міської ради на її користь в рахунок відшкодування шкоди вартості земельної ділянки площею 900 кв.м. в розмірі 212 544 грн. скасувати, та в цій частині постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав наведених у статті 1166 ЦК України для задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині рішення.

В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог і ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити у вимогах позивача до Миколаївської міської ради, посилаючись на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, неврахування усіх обставин справи, а також невідповідність його висновків фактичним обставинам, не надання належної оцінки пред`явленим письмовим доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем недоведені підстави покладення на міську раду матеріальної відповідальності щодо сплати позивачу вартості протизсувних робіт на земельній ділянці, яку вона придбала у ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі Веснянська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову в частині стягнення з сільської ради в рахунок відшкодування шкоди вартості земельної ділянки відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду є передчасними, такими, що не відповідають положенням норм матеріального права та фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Миколаївська міська рада, посилалась на ідентичні з її апеляційною скаргою обставини, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Весняньскої сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_1 , посилалась на необґрунтованість її доводів, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду (в частині оскарження) залишити без змін.

Відзивів на апеляційні скарги від інших учасників справи не подано.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів державного бюджету України в рахунок відшкодування шкоди грошову суму у розмірі 8 204 202 грн. вартості незавершеного будівництвом житлового будинку у апеляційному порядку не оскаржується, а тому не переглядається (стаття 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідача, пояснення представників відповідачів, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до такого.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач частково довела заподіяння їй шкоди, яка підлягає відшкодуванню Миколаївською міською радою та Веснянською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області, у зв`язку з незаконними рішеннями про надання у власність земельних ділянок первісним власникам.

Колегія суддів не з усіма висновками суду першої інстанції погоджується.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: а) наявність шкоди; б) незаконність рішень (дій, бездіяльність) заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень (дій, бездіяльності) заподіювачем. Наявність чи відсутність вини заподіювача в даному випадку правового значення не має.

Судом установлено, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю Серії МК № 683 з кадастровим номером :10:001:0009, площею 0,089 га, розташовану у АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_3 21 січня 1994 року Веснянською сільською радою народних депутатів та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 242.

Наведеним судовим рішенням встановлено, що на підставі акту на право користування землею від 15 листопада 1964 року ДП «Миколаївське лісове господарство» є користувачем земельної ділянки площею 25 га урочища «Варварівське» Андріївського лісництва.

З 1964 року до 2007 року ДП «Миколаївське лісове господарство» погоджень на вилучення (викуп) земельних ділянок не надавало та рішень з цього питання не приймало.

ОСОБА_3 із земель Андріївського лісництва набув право власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК № 683, виданого 21 січня 1994 року Веснянською сільською Радою народних депутатів та став власником земельної ділянки площею 0,089 га переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Підставою видачі державного акту вказано рішення Веснянської сільської Ради народних депутатів № 2 від 14 січня 1994 року.

Зі змісту рішення виконкому Веснянської сільської Ради народних депутатів № 2 від 14 січня 1994 року «Про виділення ділянок для будівництва індивідуальних будинків» слідує, що питання про передачу у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки не вирішувалось. Проект відведення йому земельної ділянки не розроблявся та не погоджувався сільською Радою народних депутатів.

На підставі рішення виконкому Весняської сільської Ради народних депутатів № 29 від 31 травня 1993 року про виділення земельні ділянки для будівництва індивідуальних будинків військовослужбовцям в/ч 6480 - ОСОБА_3 було виділено в довічне спадкове володіння земельну ділянку з вільного присадибного фонду сільської Ради в районі в/ч 6480.

Встановлено, що вилучення (викуп) з метою передачі у власність ОСОБА_3 спірної землі у землекористувача ДП «Миколаївське лісове господарство» не проводилося.

Рішенням Веснянської сільської Ради народних депутатів від 08 грудня 1992 року за № 85 «Про землі запасу» було переведено землі площею 1,8 га, розташовані в кварталі 33, ділянки 8,11 урочища «Варварівське» Андріївського лісництва в присадибні землі Веснянської сільської ради для надання військовослужбовцям в/ч 6480 під індивідуальну забудову.

Переведення ділянки 10 кварталу 33 зазначеного урочища - фактичне місце розташування земельної ділянки по АДРЕСА_1 - рішення не містить.

15 листопада 1964 року Виконкомом Миколаївської районної ради Миколаївської області виданий державний акт на право користування земельною ділянкою урочища «Варварівське» Андріївського лісництва ДП « Миколаївське лісове господарство».

21 січня 1994 року на ім`я ОСОБА_3 виданий державний акт № 683 серії МК з посиланням на рішення Веснянської сільської ради від 14 січня 1994 року.

В подальшому 16 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу даної земельної ділянки за № 6421. 03 квітня 2007 року ОСОБА_4 отримав державний акт серії ЯГ № 805968 на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки :10:001:0009.

18 травня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. 29 січня 2008 року ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на цю земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки 810137200:10:001:0009.

20 серпня 2008 року ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 , яка 09 вересня 2008 року отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки той самий :10:001:0009.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року № 35/47 ОСОБА_2 був наданий дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення в оренду терміном на 25 років земельної ділянки, орієнтованою площею 785 кв.м., за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для обслуговування території та протизсувних робіт по АДРЕСА_1 .

25 червня 2010 року рішенням міської ради № 47/44 ОСОБА_2 був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 900 кв.м. для благоустрою території та проведення протизсувних робіт по АДРЕСА_1 та вказана земельна ділянка передана їй в оренду строком на 25 років.

26 липня 2010 року Миколаївська міська рада уклала з ОСОБА_2 договір оренди вказаної земельної ділянки, який зареєстрований у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» за № 64.

24 листопада 2011 року Миколаївською міською радою прийнято рішення № 11/29 щодо зміни цільового призначення з метою викупу у власність земельної ділянки, площею 900 кв.м. за рахунок земель наданих в оренду ОСОБА_2 . Цим рішенням земельна ділянка, яка раніше була у користуванні ОСОБА_6 , зарахована до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по адресу: АДРЕСА_1 .

15 грудня 2011 року між Миколаївською міською радою, як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, площею 900 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за реєстровим № 4272. Кадастровий номер земельної ділянки :10:001:0070.

Таким чином, у власності ОСОБА_2 перебувало дві земельні ділянки за однією і тією ж адресою: АДРЕСА_1 площею 890 кв.м. з кадастровим №:10:001:0009 та 900 кв.м. з кадастровим № :10:001:0070, обидві з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд.

07 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 900 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Ласурія С.А., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровим № 525.

27 березня 2015 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, ОСОБА_2 , як продавець передала у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , площею 890 кв.м.

В подальшому, була сформована шляхом об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами :10:001:0009 та :10:001:0070 земельна ділянка, з кадастровим номером :10:001:0083 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,179 га, власником якої є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 08 травня 2015 року з цільовим призначенням земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку за вказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» земельну ділянку площею 890 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер :10:001:0009 на час продажу) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та входить до складу земельної ділянки за вказаною адресою загальною площею 1790 кв.м. кадастровий номер :10:001:0083, в межах згідно з технічною документацією із землеустрою щодо складання документу (державного акту) у власність ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 890 кв.м. від 2008 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року, яке набрало законної сили 28 березня 2017 року скасовані пункти 37, 37.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 47/44 від 25 червня 2010 року, яким затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 в оренду строком на 25 років земельну ділянку площею 900 кв.м. для благоустрою території та проведення протизсувних робіт по АДРЕСА_1 ; пункти 13, 13.5 рішення Миколаївської міської ради № 11/29 від 24 листопада 2011 року, якими затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення та продано у власність земельну ділянку площею 900 кв.м. за рахунок земель, наданих в оренду рішенням міської ради від 29 липня 2010 року № 47/44, зарахувавши її до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 . Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» земельну ділянку площею 900 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер :10:001:0070 на час продажу) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та входить до складу земельної ділянки за вказаною адресою загальною площею 1790 кв.м. кадастровий номер :10:001:0083.

Як вбачається із зазначеного судового рішення, пунктом 48 рішення Миколаївської міської ради № 35/47 від 18 червня 2009 року ОСОБА_7 надано дозвіл на складання проекту землеустрою, та пунктами 37, 37.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 47/44 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано останній в оренду строком на 25 років земельну ділянку площею 900 кв.м. для благоустрою території та проведення протизсувних робіт по АДРЕСА_1 .

26 липня 2010 року Миколаївська міська рада уклала з ОСОБА_2 договір оренди № 7713 вказаної земельної ділянки строком на 25 років, який зареєстрований у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» за № 64.

Пунктом 13 рішення Миколаївської міської ради № 11/29 від 24 листопада 2011 року затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення з метою викупу у власність земельної ділянки площею 900 кв.м. за рахунок земель, наданих в оренду рішенням міської ради від 29 липня 2010 року № 47/44, зарахувавши її до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктом 13.5 вказаного рішення ОСОБА_2 продано земельну ділянку площею 900 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

15 грудня 2011 року між Миколаївською міською радою та ОСОБА_2 на підставі вищевказаного рішення було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки площею 900 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 із кадастровим номером :10:001:0070 .

Таким чином, у власності ОСОБА_2 перебувало дві земельні ділянки за однією і тією ж адресою АДРЕСА_1 площею 890 кв.м. з кадастровим № :10:001:0009 та 900 кв.м. з кадастровим №:10:001:0070, обидві з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд.

Як вбачається з наведеного судового рішення, спірна земельна ділянка вибула з володіння її законного володільця - ДП «Миколаївське лісове господарство», поза його волею, а відтак підлягала поверненню користувачеві. Суд погодився із твердженням позивача про невідповідність оскаржуваних рішень Миколаївської міської ради вимогам законодавства.

Відповідно запису про право власності 024 в книзі 2 від 28 листопада 2012 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 оформлено право власності на незавершений будівництвом житловий об`єкт по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 подано до Інспекції ДАБК у Миколаївській області 23 серпня 2012 року Повідомлення про початок виконання будівельних робіт «Будівництво житлового будинку» за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, судом установлено, що 20 вересня 2010 року ОСОБА_2 було укладено договір підряду з ТОВ «Миколаївміськбуд» з виконання наступних робіт: виконання земельних робіт з засипки оврага по АДРЕСА_1 . Фактична ціна договору складає 220 000 грн.

Згідно ксерокопії розписки від 07 березня 2012 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 до підписання договору в якості компенсації вартості виконаних нею робіт з рекультивації земельної ділянки, площею 900 кв.м. по АДРЕСА_1 в розмірі 1 800 000 грн.

Згідно висновку № 125-036 судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 19 липня 2018 року судового експерта РТПП Лесків С.А.: вартість виконаних протизсувних робіт з рекультивації земельної ділянки для благоустрою території по АДРЕСА_1 складає 1 784 856 грн. Ринкова вартість земельної ділянки без врахування ПДВ по АДРЕСА_1 становить 422 726,40 грн. Вартість будівельних матеріалів, виробів, конструкцій житлової будівлі по АДРЕСА_1 в нині діючих цінах на будівельні матеріали та послуги становить 8 204 404 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Як на обґрунтування позовних вимог у цій справі ОСОБА_1 посилалася, на те, що на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 07 березня 2012 року вона придбала у ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 900 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а 27 березня 2015 року придбала у останньої земельну ділянку, площею 890 кв.м. за тією ж адресою, які вподальшому у неї були витребувані за судовими рішеннями через незаконні рішення відповідачів щодо набуття у власність попередніми власниками зазначених земельних ділянок. Таким чином, позивач звернулася до суду із метою захисту свого права, як покупця спірних земельних ділянок.

Вирішуючи спір колегія суддів виходить з того, що правовідносини щодо відповідальності у разі відсудження товару у покупця регулюються Розділом 3 підрозділом 1 Главою 54 параграфом 1 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідно до п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі якщо позов власника про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

В постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року по справі № 369/6601/15-ц, провадження 6-2458цс16, повторно висловлена правова позиція, яка викладена в постанові від 29 червня 2016 року про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що в разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Таким чином встановленим законом способом захисту прав покупця, який не знав і не міг знати про наявність підстав неможливості відчуження майна продавцем, є відшкодування заподіяних йому збитків.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , із власності якої витребувана земельна ділянка, площею 900 кв.м., не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до продавця ОСОБА_2 , в якої вона придбала цю ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, є вірним.

У справі відсутні докази про те, що покупець, тобто позивач, знала або не могла не знати про неможливість відчуження спірної квартири відповідачем. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

За статтею 22 ЦК України до збитків належать втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

За такого, на думку колегії суддів, підстави покладення відповідальності з відшкодування позивачу збитків згідно ст. 1173 ЦК України у вигляді вартості земельної ділянки площею 900 кв.м. придбаної за договором купівлі-продажу, у зв`язку з її відсудженням у покупця, за рахунок коштів Миколаївської міської ради, відсутні.

На підставі викладеного колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому згідно приписів статті 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в зазначеній частині без змін.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно задоволення заявлених вимог ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про стягнення витрат, сплачених ОСОБА_2 за виконання протизсувних робіт з рекультивації спірної земельної ділянки.

Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна.

Таким чином, вимоги щодо відшкодування здійснених витрат на протизсувні роботи з рекультивації земельної ділянки, можливі, зокрема у разі збільшення вартості майна.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просила стягнути як збитки суму, сплачену нею ОСОБА_2 за розпискою від 07 березня 2012 року в якості компенсації вартості виконаних нею робіт з рекультивації земельної ділянки 900 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , в розмірі 1 800 000 грн..

Згідно наданої ксерокопії розписки ОСОБА_2 гроші остання отримала повністю до підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.196 т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

В п. 2 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та позивачем 07 березня 2012 року та нотаріально посвідченого, зазначено, що сторони договору визначили, що продаж вчинено за 28 476 грн., які представник продавця одержав від покупця повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку. (т.1 а.с. 23). Вказаний пункт договору купівлі-продажу недійсним не визнавався.

З наведеного слід зробити висновок, що доводи позивача про сплату за договором купівлі-продажу земельної ділянки більшої суми, ніж зазначено в самому договорі, з посиланням на складену ОСОБА_2 розписку (т.1 а.с. 196), як належний доказ по справі не можуть бути прийняті. Факт передачі коштів позивачем ОСОБА_2 за розпискою, навіть якщо це і мало місце, не може бути достатньою підставою для відшкодування цих коштів за рахунок Миколаївської міської ради згідно зі ст. 1173 ЦК України.

Отже, на думку колегії суддів, позивачем не доведені підстави стягнення з Миколаївської міської ради на користь позивача компенсації вартості робіт з рекультивації вищезазначеної земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги Миколаївської міської ради щодо незгоди з висновком судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи апеляційним судом не обговорюються у зв`язку з відмовою в задоволенні позову в цій частині з інших підстав. До того ж, не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на процесуальні недоліки позову.

Оскільки суд першої інстанції не звернув уваги на ці обставини та був іншої думки, то рішення суду першої інстанції на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про стягнення вартості протизсувних робіт з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно задоволення заявлених вимог ОСОБА_1 до Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про стягнення грошової суми в розмірі 210 182 грн. 40 коп. вартості земельної ділянки, площею 890 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Як встановлено у позивача була відсуджена зазначена земельна ділянка, яка була нею придбана у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

Тому, як зазначалось вище встановленим законом способом захисту прав покупця, який не знав і не міг знати про наявність підстав неможливості відчуження майна продавцем, є відшкодування останнім заподіяних йому збитків. У такому випадку позивач не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про відшкодування завданих збитків до продавця земельної ділянки.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд не врахував положень закону про те, що відповідальність продавця у разі відсудження товару у покупця передбачена статтею 661 ЦПК України, та не зробив правового висновку про те, чи є обраний позивачем спосіб належним способом судового захисту, у результаті чого дійшов помилкового висновку про обґрунтованість вказаних заявлених вимог, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення в частині стягнення з Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області грошової суми в розмірі 210 182 грн. 40 коп. вартості земельної ділянки, площею 890 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

За такого, рішення суду першої інстанції в зазначеній частині на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради та Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області додаткове рішення суду першої інстанції від 04 червня 2021 року, яким вирішено питання розподілу судових витрат, підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то витрати позивача зі сплати судового збору в суді першої інстанції не підлягають розподілу між відповідачами.

Відповідачами Миколаївської міською радою та Веснянською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області за подачу апеляційних скарг сплачено 14 407 грн. 50 коп. та 3 153 грн. відповідно, апеляційні скарги задоволені, тому позивач повинна сплатити витрати відповідачам за сплату судово го збору у вищезазначеному розмірі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Миколаївської міської ради та Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про стягнення вартості протизсувних робіт та до Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про стягнення вартості земельної ділянки скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про стягнення грошової суми у розмірі 1 784 856 грн. вартості протизсувних робіт та до Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про стягнення грошової суми в розмірі 210 182 грн. 40 коп. вартості земельної ділянки, площею 890 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2021 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Миколаївської міської ради 13 387 (тринадцять тисяч триста вісімдесят сім) грн. 50 коп. судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн. судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 14 вересня 2021 року.