Справа № 347/1026/20
Провадження № 2/347/577/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді - Гордія В.І.,

з секретарем - Корбутяк Н.М.,

з участю прокурора - Іванківа І.М.,

представника відповідачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів справу за позовом керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради ОТГ, Косівського районного підприємства «Райагроліс» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином, шляхом визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 833749 від 06.05.2008 року, скасування запису про державну реєстрацію акту на право власності на земельну ділянку фізичної особи № 010019140 та повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

Керівник Коломийської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради ОТГ, Косівського районного підприємства «Райагроліс» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином, шляхом визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 833749 від 06.05.2008 року, скасування запису про державну реєстрацію акту на право власності на земельну ділянку фізичної особи №010019140 та повернення земельної ділянки.

Із позовної заяви видно, що Коломийською місцевою прокуратурою Івано-Франківської області було встановлено, що 06 травня 2008 року жительці с. Люча Косівського району, ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЕ №833749 на право власності на земельну ділянку площею 1,9567 га в присілку Медвежа села Люча Косівського району Івано-Франківської області для ведення особистого селянського господарства. Як випливає зі змісту вказаного державного акту, підставою його видачі стало рішення десятої сесії п`ятого демократичного скликання Лючанської сільської ради від 04 вересня 2007 р. №83-10. В той же час, у провадженні Косівського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Івано-Франківській області перебувало кримінальне провадження за №0000207 від 23.05.2019 року про обвинувачення ОСОБА_3 (який з 2006 по 2010 роки перебував на посаді сільського голови с. Люча) за ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України. Зазначене кримінальне провадження знайшло своє процесуальне завершення ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.03.2020, якою повністю підтверджено факт вчинення ОСОБА_3 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, однак, судом ухвалено рішення про звільнення його від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому ст.ст. 12, 49 КК України (у зв`язку з нереабілітуючими обставинами).

Зокрема, як встановлено в ході досудового слідства та не спростовано ухвалою суду ОСОБА_3 05.06.2007, зловживаючи службовим становищем, умисно, в інтересах ОСОБА_2 , використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, достовірно знаючи, що ОСОБА_2 , згідно записів погосподарської книги з 1993 року не було надано у користування земельну ділянку загальною площею 1,9567 га для ведення особистого селянського господарства у селі Люча присілок Медвежа Косівського району Івано-Франківської області, достовірно знаючи те, що ОСОБА_2 не має жодних підстав для безоплатної приватизації згаданої земельної ділянки в порядку, визначеному ст. 118 Земельного кодексу України, вніс на розгляд сесії Лючанської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області питання щодо надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_3 у липні 2007 року, будучи службовою особою, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, умисно, в інтересах ОСОБА_2 , видав завідомо неправдиву довідку за №550 з недостовірними відомостями про користування, згідно записів погосподарської книги з 1993 року земельною ділянкою площею 1,9567 га, яку в подальшому було використано при прийнятті сесією місцевої ради рішення про безоплатну приватизацію ОСОБА_2 земельної ділянки в порядку, визначеному ст. 118 Земельного кодексу України. В подальшому ОСОБА_3 , достовірно знаючи про неправомірність такого рішення, особисто його підписав, скріпив печаткою органу місцевого самоврядування та видав рішення Лючанської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області за №83-10/2007 від 04.09.2007 «Про передачу земельних ділянок у власність», на підставі якого ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку загальною площею 1,9567 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :01:001:0140.

Водночас, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0140, розташована в с. Люча присілок Медвежа Косівського району Івано-Франківської області, яка передана у власність ОСОБА_2 , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №833749 від 06 травня 2008 року - частково накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Косівського районного підприємства «Райагроліс». Площа накладання становить 0,4815 га. Таким чином, заподіяно шкоду інтересам Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, як власнику землі, а також інтересам Косівського районного підприємства «Райагроліс», як постійному лісокористувачу.

Представник позивача, прокурор, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з наведених у позові підстав та просить їх задоволити.

Представник Івано-Франківської ОДА Луцишин І.В. в судове засідання не з?явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника облдержадміністрації, проти задоволення позову не заперечують.

Представник Косівського РП «Райагроліс» в судове засідання не з?явився, причин неявки суду не повідомив.

Представник Яблунівської селищної ради в судове засідання не з?явився, від селищного голови до суду поступила заява про розгляд справи без участі представника селищної ради.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, суду пояснили, що відповідачці передали у власність земельну ділянку, якою вона користувалась згідно її заяви. Про неправомірність рішення чи будь-яких інших документів, їй нічого відомо не було. Вказану земельну ділянку вона вважала своєю власністю і протягом багатьох років відкрито володіла і користувалася нею. Просять в позові відмовити.

Вислухавши сторони, їх представників, та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як було встановлено судом, та в силу вимог ст. 82 ЦПК України не потребує доказування, ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 03.03.2020 року - ОСОБА_3 на підставі ст.49 КК України (у зв?язку із закінченням строків давності) було звільнено від кримінальної відповідальності передбаченої ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України (а.с.20).

Зокрема, як вказано у позовній заяві, за час перебування ОСОБА_3 на посаді сільського голови, внаслідок його протиправних дій, Лючанською сільською радою було неправомірно надано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку загальною площею 1,9567 га, та видано державний акт серії ЯЕ №833749, чим було спричинено тяжкі наслідки у виді заподіяння територіальній громаді майнової шкоди.

Як видно із матеріалів справи, дійсно рішенням сесії Лючанської сільської ради від 04.09.2007 року за № 83-10/2007, завіреним та виданим сільським головою ОСОБА_3 , - ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 1,9567 га, в тому числі по угіддях: сінокіс - 1,9567 га (а.с.18), що також підтверджується копією Державного акта серії ЯЕ №833749 виданого 06.05.2008 року (а.с.19). Однак, суду не наданооб?єктивних і безсумнівних доказів того, що питання надання ОСОБА_2 у приватну власність спірної земельної ділянки не розглядалось на сесії Лючанської сільської ради, і що відповідне рішення сільської ради було сфальсифіковане сільським головою ОСОБА_3 .

Також, суд звертає на себе увагу той факт, що ОСОБА_2 після отримання у 2008 році державного акту про право приватної власності на згадану вище земельну ділянку площею 1,9567 га в с. Люча, присілок Медвежа, Косівського району з відповідним кадастровим номером, вільно володіла нею з 2008 року по даний час, тобто близько 13 років.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З аналогічних правовідносин, зокрема при перегляді судового рішення першої та апеляційної інстанцій між тими самими сторонами (по справі з приводу тієї самої особи обвинуваченого ОСОБА_3 ), і з тих самих підстав лише щодо іншої особи відповідача, у постанові Верховного Суду від 09.06.2021 року по справі №347/1750/19 (провадження № 61-2364св21), Верховний Суд вказав, що «Апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, проте помилилися щодо мотивів такої відмови, а тому постанову апеляційного суду в цій частині належить змінити в мотивувальній частині».

При цьому, у мотивувальній частині своєї постанови Верховний Суд висловив правовий висновок, та вказав, що

«Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

При цьому у вищевказаній постанові Верховний суд врахував також і правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року по справі № 581/478/18 (провадження № 61-183св20), згідно якого: «належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть».

Тобто, у даному випадку, належними відповідачами по справі мали б бути особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку ОСОБА_2 та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу - Лючанська сільська рада. Проте, в ході розгляду справи, в порядку передбаченому ст.51 ЦПК України, жодна із сторін не заявляла клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у розгляді справи співвідповідача.

Таким чином, зважаючи на вищенаведені мотиви, а також з урахуванням судової практики, суд вважає, що в зв?язку із неналежним складом відповідачів, позовні вимоги належним чином вирішені бути не можуть, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Окрім того, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так само, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні "Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24 червня 2003 року зазначив про те, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його майна на підставі того, що державний орган порушив закон.

Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа суб`єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки.

Національні суди, а саме, Верховний Суд України також неодноразово наголошував на тому, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливу рівновагу між інтересами суспільства та правами власника, що відображено в його постановах від 18.09.2013 року у справі N 6-92цс13.

Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року у заяві N 29979/04 "Рисовський проти України" (Рішення) принцип "належного урядування", як правило не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. "... Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються..."

На підставі наведеного, ст.ст. ст.ст. 15-16, 203, 215, 260, 267, 373 ЦК України, ст.ст. 59-62, 116, 122, 152, 186-1 ЗК України, ст.ст. 8, 9, 11, 25, 31, 57 ЛК України та керуючись ст.ст. 12, 13, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради ОТГ, Косівського районного підприємства «Райагроліс» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином, шляхом визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 833749 від 06.05.2008 року, скасування запису про державну реєстрацію акту на право власності на земельну ділянку фізичної особи №010019140 та повернення земельної ділянки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В.І. Гордій