Справа № 766/2067/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

за участю секретаря Романенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Херсоні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Херсонське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання права власності на майно,

встановив:

ОСОБА_2 03.02.2017 року звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 15.02.2003 року. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду від 03.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набуло чинності 14.11.2014 року. 03.06.2003 року між ОСОБА_2 та АТ ЗТ «Молодіжний житловий комплекс» укладено договір №74-Х-31 про дольову участь в будівництві квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що позивачу та відповідачу не вистачало коштів на оплату у дольовому будівництві, позивач 03.06.2003 року уклав кредитну угоду з Херсонським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву на суму 58898,35 гривень строком на 30 років. Додатковою угодою №1 від 10.12.2003 року до кредитної угоди змінено суму кредиту на 59720,63 гривень. Додатковою угодою №2 до кредитної угоди змінено назву позичальника на Херсонське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». 11.12.2003 року між АТ ЗТ «Молодіжний житловий комплекс», ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та позивачем складено акт прийому-передачі №630 квартири АДРЕСА_1 , після чого 25.12.2003 року позивач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно та 26.12.2003 року зареєстрував вказану квартиру у Херсонському БТІ. Після завершення будівництва квартири та оформлення на неї права власності, її було передано в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за кредитною угодою від 03.06.2003 року та між позивачем та Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» 29.01.2004 року укладено іпотечний договір. Таким чином, з АТ ЗТ «Молодіжний житловий комплекс» договір про дольову участь в будівництві спірної квартири був укладений позивачем в інтересах сім`ї та зазначена квартира є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача як подружжя. Між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу квартири як об`єкту права спільної сумісної власності, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом. Керуючись положеннями ст.70 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України, просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_2 право спільної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 право спільної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; виконання зобов`язань по поверненню кредиту за кредитною угодою №256 від 03.06.2003 року та додаткової угоди №1 від 10.12.2003 року до кредитної угоди №256 від 03.06.2003 року, укладених між Херсонським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_2 покласти на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Ігнатенко О.Й. від 14.04.2017 року відкрито провадження за справою та призначено до судового розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2017 року цивільну справу №766/2067/17 передано до провадження судді Гаврилова Д.В.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Гаврилова Д.В. від 19.09.2017 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

13.12.2017 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа - Херсонське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», в якому просить відмовити у задоволенні первісного позову, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку реального поділу спільного майна подружжя з виплатою на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 12500 гривень (1/2 частину вкладу на придбання спірної квартири у період шлюбу та спільного проживання); покласти обов`язки боржника та іпотекодавця за кредитною угодою №256 від 03.06.2003 року та іпотечним договором, який нотаріально посвідчений 29.01.2004 року за №104 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Драгневич Л.Ю. на ОСОБА_1 . Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду від 12.06.2014 року встановлено режим окремого проживання подружжя, також встановлено, що з листопада 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільне господарство не ведуть, разом не проживають та утримання неповнолітнього сина, сплатою кредиту, отриманого на придбання квартири, страховки, комунальних платежів займається ОСОБА_1 . Шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду від 03.11.2014 року. З моменту окремого проживання за період з 01.11.2013 року по 15.11.2017 року позивачем особисто з власних коштів сплачено іпотечний кредит у розмірі 8140,42 гривень. З посиланням на ст.70 Сімейного кодексу України, позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідач як в період перебування у шлюбі з листопада 2013 року, так і після його розірвання, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, свого неповнолітнього сина, не здійснював виплат по кредитній угоді, не виконував належним чином обов`язки по іпотечному договору, що призвело до додаткових витрат позивача за її власний рахунок на утримання спірної квартири, станом на 01.11.2017 року у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 10219,82 гривень. У зв`язку з чим, позивач за зустрічним позовом просить збільшити її частку з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, яка проживає разом з позивачем та знаходить на її утриманні. З урахуванням того, що житлова площа спірної квартири складає 25,0 кв.м. та положень ст.47 Житлового кодексу України, здійснити реальний розподіл квартири немає можливості, тому при подачі зустрічного позову до суду позивач внесла на депозитний рахунок суду суму у розмірі 12500 гривень 1/2 частину вкладу на придбання спірної квартири у період шлюбу та спільного проживання кожної із сторін з метою застосування до спірних відносин ст.71 СК України та ст.365 ЦК України.

13.03.2018 року відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на зустрічний позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що вказана позивачем ціна позову у розмірі 12500 гривень не відповідає дійсній вартості спірної квартири на день звернення до суду з позовом, яка складає 938000,00 гривень. Позивач посилається у зустрічному позові на рішення суду, яким встановлено режим окремого проживання подружжя, проте у рішенні вказано, що немає підтвердження того, що заява про окреме проживання подружжя подана для вирішення спірних майнових питань, а тому відповідач просить дане рішення не приймати судом до уваги при прийняття рішення за справою. Разом з цим, відповідач є безробітнім, заробляє на життя випадковими заробітками, по мірі можливості сплачує кредит, а зазначені в зустрічному позові відомості про те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, не мають свого підтвердження, оскільки відповідач перераховував аліменти на дитину на картковий рахунок позивача на підтвердження цього має квитанції. Щодо комунальних послуг, то відповідач їй дійсно не оплачував, оскільки спірною квартирою не користується та не проживає в ній. 07.02.2018 року відповідач оплатив кредит за спірну квартиру у сумі 4100,00 гривень, що є сплатою кредиту на два роки вперед і половина тієї суми (8140,42 гривень), що сплатила позивач. Таким чином, відповідач вважає, що немає підстав застосовувати ст.70 СК України при розподілі майна у нерівних частках. У зв`язку з чим, просить у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі.

18.05.2018 року представник третьої особи за зустрічним позовом Херсонського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» надав відзив на зустрічний позов, згідно якого при винесенні рішення за справою покладався на розсуд суду. Зазначив, що між третьою особою та ОСОБА_2 03.06.2013 року укладено кредитну угоду №256, згідно умов якої ОСОБА_2 надано цільовий кредит у сумі 58898,35 гривень строком на 30 років на будівництво (реконструкцію) житла згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_2 . З огляду на положення ст.65 Сімейного кодексу України, у результаті придбання подружжям квартири в кредит, боргове зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, хто підписав кредитний договір. Тому представник третьої особи при винесенні рішення покладається на розсуд суду з урахуванням обов`язковості виконання умов кредитної угоди №256 від 03.06.2003 року, укладеної з сім`єю ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Гаврилова Д.В. від 19.12.2017 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2018 року цивільну справу №766/2067/17 передано до провадження судді Майдан С.І.

Ухвалою суду від 10.06.2019 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Херсонське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача.

Ухвалою суду від 10.06.2019 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про допит свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ; витребувано докази з Херсонської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області, а саме: відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_3 за період з 01.01.2015 по 01.06.2019 року.

Ухвалою суду від 28.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. В останнє судове засідання не з`явились, позивач надала до суду заяву, якою наполягає на розгляді справи у відсутність її представника та просила закінчити розгляд справи за її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засідання заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просив справу розглянути за відсутності його та відповідача, у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи в судове засідання е з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує.

Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 03.06.2003 року між Херсонським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, правонаступником якого є Херсонське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», та ОСОБА_2 укладено кредитну угоду №256, згідно умов якої ОСОБА_2 надано адресний (цільовий) кредит у сумі 58898,35 гривень, терміном повернення 30 років з дати укладення кредитної угоди. Кредит цією угодою надано на будівництво (реконструкцію) житла згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_4 .

Додатковою угодою №1 від 10.12.2003 року до кредитної угоди від 03.06.2003 року №256 змінено суму кредиту, виданого ОСОБА_2 на будівництво квартири АДРЕСА_5 , на 59720,63 гривень.

Додатковою угодою №2 від 29.11.2005 року до кредитної угоди від 03.06.2003 року №256 змінено назву позичальника Херсонського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву на Херсонське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву».

11.12.2003 року Акціонерне товариство закритого типу «Молодіжний житловий комплекс», Херсонське регіональне відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_2 підписали акт №630 прийому- передачі, згідно якого АТЗТ «МЖК» передав, а позичальник ОСОБА_2 за участю Фонду прийняв згідно з договором про дольову участь в будівництві (реконструкції) житла від 03.06.2003 року №74-Х-31 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,2 кв.м., загальною вартістю квартири 63625,60 гривень.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.12.2003 року Херсонської міської ради ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 47,2 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м., що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Херсонського БТІ від 26.12.2003 року.

За даними іпотечного договору від 29.01.2004 року квартира АДРЕСА_1 складається із двох кімнат, площа квартири: житла - 25,2 кв.м., загальна - 47,2 кв.м.

29.01.2004 року між Херсонським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір задля забезпечення виконання вимог за кредитною угодою №256 від 03.06.2003 року, згідно умов якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_6 заставною вартістю 63625,60 гривень.

Згідно акту звірки взаємних розрахунків Херсонського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 18.01.2017 року №88 залишок зобов`язання за кредитним договором станом на 01 січня 2017 року складає 33790,25 гривень.

Згідно довідки Херсонського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» щодо стану погашення пільгового довгострокового кредиту ОСОБА_2 від 17.11.2017 року №1098 станом на 15.11.2017 року заборгованість складає 31751,44 гривень.

Судом встановлено, що сторони за справою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.02.2003 року, який розірвано рішенням суворовського районного суду м.Херсона від 03.11.2014 року за цивільною справою №668/10377/14-ц. Рішення набуло чинності 14.11.2014 року.

Від даного шлюбу у них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно актового запису про народження №639, зробленого 14.10.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Комсомольського районного управління юстиції м.Херсона.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 04.06.2014 року за цивільною справою №668/4963/14-ц з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 500 гривень щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 14.04.2014 року і до досягнення дитиною повноліття, про що 20.06.2014 року видано виконавчий лист.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 12.06.2014 року за цивільною справою №668/4943/14-ц встановлено подружжю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 режим окремого проживання. Рішенням встановлено, що з листопада 2013 року подружжя разом не проживають, спільного господарства не ведуть, мають кожен свій бюжет. Неповнолітня дитина проживає разом з ОСОБА_1 , спору про місце проживання неповнолітньої дитини немає. Підтвердження того, що заява подана для вирішення спірних майнових питань, відсутнє.

Згідно довідки Головного управління Держпродспоживслужби в Херсонській області від 30.12.2017 року №11-21/2227 ОСОБА_1 працює на посаді головного спеціаліста Відділу управління персоналом Головного управління Держпродспоживслужби в Херсонській області, за період з січня по листопад 2017 року її заробітна плата склала в загальній сумі 166888,82 гривень.

З копій квитанцій, судом встановлено, що в період з грудня 2003 року по вересень 2014 року погашення кредиту за квартиру здійснював ОСОБА_2 , після чого до вересня 2017 року погашення кредиту здійснювала ОСОБА_1 , а платежі з жовтня 2014 року були здійснені ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 , про що його представник не заперечував в судовому засіданні.

З копії квитанції від 07.02.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 сплатив 4100,00 гривень в рахунок погашення кредиту за договором №256 від 03.06.2003 року.

На спростування обставин, викладених позивачем ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне становище сім`ї, останній надав до суду копії квитанцій про оплату ним аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини за вересень 2014 року в листопаді 2014 року сумі 200,00 гривень та 250,00 гривень, в квітні 2014 року в сумі 396,01 гривень та 97,51 гривень, у вересні 2014 року в сумі 500,00 гривень, у жовтні 2014 року в сумі 500,00 гривень, в квітні, червні, липні, жовтні 2017 року в сумах по 500,00 гривень, у грудні 2014 року в сумі 450,00 гривень, у березні 2015 року в сумі 200,00 гривень, у листопаді 200,00 гривень, 250,00 гривень, у лютому 2017 року в сумі 1000,00 гривень, серпні 2017 року в сумі 500,00 гривень, листопаді в сумі 500,00 гривень, грудні 2017 року в сумі 1760,00 гривень та 1000,00 гривень та 2710,00 гривень.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_2 , наданого позивачем, складеного старшим державним виконавцем Корабельного РВ ДВС м.Херсон Чусовітіною І.М., станом на 01.12.2017 року заборгованість складає 10219,82 гривень.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_2 , наданого відповідачем, складеного старшим державним виконавцем Корабельного РВ ДВС м.Херсон Чусовітіною І.М., станом на 12.03.2018 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

Згідно відомостей ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі від 20.11.2019 року за період з 1 кварталу 2015 року по 2 квартал 2019 року інформація про доходи ОСОБА_2 відсутня.

Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Сімейного кодексу України та інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні відносини.

Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини 3 вказаної статті якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини 1 ст.68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до частини 2 ст.68 Сімейного кодексу України розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Як передбачено у ч.1 ст.69 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За правилом частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.

Разом з тим, відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі ч.ч.2, 3 ст.70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу ОСОБА_2 , відповідач у справі, за договором про дольову участь в будівництві від 03.06.2013 року придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , вартість якої згідно з договором становить 58898,35 гривень, яка в подальшому збільшена до 59720,63 гривень. Грошові кошти в сумі 58898,35 гривень позивач отримав згідно з кредитною угодою №256 від 03.06.2013 року, укладеним з Херсонським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву.

Враховуючи, що кредитна угода була укладена в інтересах сім`ї, то за змістом ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України, вказані гроші є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому їх використання на придбання спірної квартири в силу ст.60, ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку, що ця квартира була придбана за спільні кошти та є спільною сумісною власністю, що сторонами не заперечувалось.

Позивач та відповідач не домовлялися про поділ спірного майна та шлюбний договір не укладали, що було встановлено у судовому засіданні з пояснень позивача та представників сторін.

Як вбачається з позовної заяви та підтверджено стороною позивача у судовому засіданні, обґрунтовуючи необхідність відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, позивач посилається на обставини, які ч.ч.2, 3 ст.70 Сімейного кодексу України не передбачені. Зокрема, позивач в якості обставини, яка на її думку, є підставою для визнання за нею в порядку поділу майна подружжя права власності на спірну квартиру, а за відповідачем грошової компенсації у розмірі 1/2 частини вкладу на придбання спірної квартири у сумі 12500,00 гривень, зазначає ухилення відповідача від свого обов`язку утримувати неповнолітню дитину, яка проживає з позивачем, не здійснення оплати за кредитним договором з листопада 2013 року по теперішній час, проживання окремо з відповідачем з листопада 2013 та визнання її заробітної плати, отриманої після листопада 2013 року, за рахунок якої вона щомісяця погашає борг за кредитним договором за спірну квартиру, її особистою власністю. У зв`язку з чим позивач вважає, що частка відповідача у спірній квартирі має бути зменшена на розмір, що відповідає 1/2 частини вкладу на придбання спірної квартири у сумі 12500,00 гривень.

У відзиві відповідач зазначив та представник відповідача у судовому засіданні підтримав його позицію щодо того, що на момент розгляду справи вартість спірної квартири відповідно звіту в стислій формі про оцінку майна становить 938000,00 гривень, рішенням суду від 12.06.2014 року, яким встановлений режим окремого проживання подружжя сторін, встановлено, що підтвердження того, що заява подана для вирішення спірних майнових питань немає, а тому дане рішення сторона відповідача просить не приймати до уваги. Крім цього, до відзиву відповідачем додані копії квитанцій про оплату аліментів на рахунок позивача на утримання неповнолітньої дитини, а також додано копію квитанції про оплату 07.02.2018 року 4100,00 гривень в рахунок погашення кредиту за спірну квартиру. У зв`язку з чим, вважає заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 щодо збільшення її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру та виплати відповідачу грошової компенсації за його частку у праві спільної сумісної власності на квартиру необґрунтованими.

Нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між подружжям.

Норма частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що кошти, одержані за кредитною угодою №256 від 03.06.2003 року, використані в інтересах сім`ї, мета його укладення - забезпечення сім`ї житлом, а тому даний договір створює обов`язки як для позивача ОСОБА_1 так і для відповідача ОСОБА_2 .

Матеріалами справи підтверджено та сторонами визнано, що частина боргу за вказаним договором безвідсоткової цільової позики на час розгляду даної справи в суді ще не повністю погашена.

З довідки щодо стану погашення пільгового строкового кредиту ОСОБА_2 Державного фонду сприяння «Молодіжному житловому будівництву» від 05.03.2021 року №149 вбачається, що станом на 05.03.2021 року заборгованість по щоквартальним платежам відсутня, загальна сума зобов`язань за кредитом позичальника складає 59720,63 гривень, за період з 25.12.2003 року по 05.03.2021 року сума погашення кредиту позичальником склала 40794,25 гривень, залишкова вартість зобов`язань за кредитом позичальника станом на 05.03.2021 року складає 18926,38 гривень.

У постанові від 09.01.2020 року у справі №367/7110/14-ц, провадження №61-12957св19, Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18, провадження № 61-5819св19, зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст.57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд вказує, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.

З наведених підстав доводи позивача, якими вона обґрунтовує позовні вимоги щодо покладення на неї в порядку поділу майна подружжя обов`язків боржника та іпотекодавця за кредитною угодою №256 від 03.06.2003 року та іпотечним договором від 29.01.2004 року через те, що частка відповідача у поділюваному майні має бути зменшена на розмір, що відповідає грошовій компенсації у розмірі 12500,00 гривень 1/2 частина вкладу на придбання спірної квартири, та є підставою для збільшення частки позивача в спільному сумісному майні подружжя, зокрема праві власності на спірну квартиру, суд вважає неспроможними та не приймає.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.

Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, необхідно керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Саме такого висновку дійшла Велика Плата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи наведене, суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, а тому кожна сторона спору має право власності на одну другу частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності.

Право на спільну сумісну власність на квартиру кореспондує боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що отримана в позику на придбання цієї квартири, проте вказана обставина не може бути підставою для відмови у поділі спільного сумісного майна подружжя.

Так, з матеріалів справи вбачається, що погашення позики в період з грудня 2003 року по вересень 2014 року здійснювалося відповідачем ОСОБА_2 , з жовтня 2014 року погашення позики здійснювала позивач ОСОБА_1 у розмірі, визначеному графіком погашення, а 07.02.2018 року відповідачем здійснено оплату в рахунок погашення кредиту в сумі 4100,00 гривень.

Позивач вважає, що оскільки, після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем з листопада 2013 року її заробітна плата, за рахунок якої здійснювалося погашення позики, є її особистою власністю, то і зобов`язання на борг за кредитною угодою від 03.06.2003 року має бути визнане за нею, а тому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею це зобов`язання.

Проте, за правилом ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України за кредитна угода №256 від 03.06.2003 року, укладена з відповідачем ОСОБА_2 створила права та обов`язки не тільки для відповідача, але і для позивача, виконання якого подружжя повинно здійснювати як солідарні боржники, враховуючи, що кредитна угода укладена в інтересах сім`ї.

Виконання боржником солідарного обов`язку надає йому право відповідно до ч.1 ст.544 Цивільного кодексу України звернутися до іншого солідарного боржника із зворотною вимогою (регресом) про повернення коштів за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не зможуть між собою домовитися в позасудовому порядку.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 2, 4, 13 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності на неї зареєстроване за відповідачем, підстав для відступу від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, судом не встановлено, кредитна угода №256 від 03.06.2003 року укладена під час шлюбу та в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим створила обов`язки як для позивача, так і відповідача як солідарних боржників, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, в порядку поділу майна подружжя необхідно визнати за позивачем та відповідачем право власності за кожним по 1/2 частині на квартиру, загальною площею 47,2 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Покази допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які вказали на те, що кредит за спірну квартиру у певний період сплачувала позивача ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з відповідачем, суд до уваги не приймає, оскільки покази свідків не спростовують встановлені судом обставини та надані сторонами письмові докази.

Керуючись ст.ст.12, 13, 19, 81, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 520, 544 ЦК України, ст.ст.60, 61, 63, 65, 68, 70, 71, 73 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Херсонське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання права власності на майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІН: НОМЕР_2 , право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН: НОМЕР_1 , право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Зобов`язати Територіальне Управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІН: НОМЕР_2 ) сплачені як сума вартості частки квартири ОСОБА_2 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Херсонське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання права власності на майно за квитанцією №0.0.913088991.1 від 11.12.2017 року грошові кошти в розмірі 12500,00 гривень з депозитного рахунку Херсонського міського суду Херсонської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Херсонського апеляційного суду області в порядку ст. 355 ЦПК України.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І.Майдан