Справа № 633/560/20
Провадження № 2/633/28/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2021 року смт. Печеніги

Печенізький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Тимченко А.М.,

за участю секретаря судових засідань - Меденець Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу №633/326/20

за позовом ОСОБА_1 ,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) ОСОБА_3 ,

2) Чугуївська районна державна адміністрація Харківської області,

про визнання недійсним договору оренди землі та скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права,

за участю:

представника позивача - Пелих Л.Д.

представника відповідача - Прокопченко К.А.

представника третьої особи ОСОБА_3 - Прокопченко К.А. , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі за текстом - відповідач, ФОП ОСОБА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , Чугуївська РДА Харківської області, в якому, після зміни предмета позову просив:

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки б/н від 20.09.2019 р. (площа земельної ділянки, переданої в оренду, 2,0769 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки: :01:005:0584, що знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області, цільове призначення : 01.01. для ведення товарно сільськогосподарського виробництва; орендар: ФОП ОСОБА_2 ; орган, що здійснив державну реєстрацію речового права: Печенізька районна державна адміністрація Харківської області; дата державної реєстрації речового права: 20.09.2019 р.), за яким орендодавцем є ОСОБА_1 , а орендарем є ФОП ОСОБА_2 ;

- скасувати запис про державну реєстрацію іншого речового права № 33397774; дата державної реєстрації 20.09.2019 р., час державної реєстрації 13:13:47, державний реєстратор - Гаспарян Гамлет Аветікович, Печенізька районна державна адміністрація Харківської області, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оспорюваний правочин від його імені вчинений ОСОБА_3 на підставі нотаріальної довіреності серії ННО866671 від 06.02.2019 року посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С.В., зареєстрованої в реєстрі за № 394, всупереч інтересам позивача, як довірителя. Також вказує, що ОСОБА_3 не мала повноважень на укладення цього правочину, та вчинила його внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною правочину з метою отримання вигоди від оскаржуваного правочину.

Позивач зазначає, що довіреність від 29.01.2019р. (зареєстровано в реєстрі за № 324) та довіреність від 06.02.2019р. (зареєстровано в реєстрі за № 394), видані на ім`я ОСОБА_3 , відкликані ним 06.03.2020 р.

Позивач вважає, що підтвердженням зловмисної домовленості між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є: невідповідність п. 20.1 та п. 39 оспорюваного Договору оренди земельної ділянки від 20.09.2019р. вимогам ст. 93, ст. 135 ЗК України, довіреності від 29.01.2019р. (зареєстровано в реєстрі за № 324) та довіреності від 06.02.2019р. (зареєстровано в реєстрі за № 394), оскільки обмежує права Позивача, які передбаченні ч. 5 ст. 93 ЗК України, Законом України «Про оренду землі» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення»; п. 30 (абз. 9) оспорюваного договору оренди не відповідає вимогам довіреності від 29.01.2019р. (зареєстровано-в реєстрі за № 324) та довіреності від 06.02.2019р.; відсутність відповідальність відповідача перед позивачем за невиконання умов спірного договору; відповідальність позивача перед підповідачем (п. 39 Договору), у випадку, якщо позивач скористається правом передбаченим ч. 5 ст. 93 ЗК України; визначений оспорюваним договором строк оренди 49 років, а не 7 років; мінімальний розмір оренди 3%, а не 7,4%; ознайомлення ОСОБА_3 з умовами договору під час підписання договору оренди та не внесення змін до договору; не повідомлення позивача про дату підписання договору; нотаріальна Довіреність від 19.08.2019р. видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 ; зазначення єдиного номеру зв`язку в єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.10.2020р. в розділі «Інформація для здійснення зв`язку» як у ФОП ОСОБА_3 так і у ФОП ОСОБА_2 .

Крім того, позивач зазначає, що не отримував орендну плату за 2019 рік та не ставив свій підпис у відомості на виплату грошей за 02.12.2019р., оскільки 02.12.2019 знаходився весь день на робочому місці, а ввечері святкував свій день народження. Також, позивач вказує, що відповідач не мав право зазначати за 4 квартал 2019р., 2020р. у Формі № 1ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку»: суму нарахованого доходу; суму виплаченого доходу; суму, утриманого податку, оскільки він не отримував дохід у розмірі орендної плати за 4 квартал 2019 року та за 2020 рік.

У зв`язку з цим, укладений правочин позивач просить визнати недійсним та скасувати запис про державну реєстрацію іншого речового права на підставі ст. ст. 203, 215, 237, 238, 241 ЦК України.

Представник ФОП ОСОБА_2 , адвокат Прокопченко К.А., надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач ФОП ОСОБА_2 з позовними вимогами не згодна, вважає їх безпідставними та необґрунтованими та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача посилається на те, що 06.02.2020 р. позивачем було видано на ім`я ОСОБА_3 довіреність ННО 866671, якою останню уповноважено, зокрема, на передачу в оренду належну довірителю земельну ділянку, розташовану на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області. Як вказано позивачем у позовній заяві, довіреність відкликана 06.03.2020 р.

Для виконання цієї довіреності було надано право, в тому числі, підписати договір оренди нерухомого майна, подавати будь-які заяви, укладати договори оренди, додаткові договори до них, скрізь розписуватись та виконувати інші дії, пов`язані з цією довіреністю.

Саме на підставі цієї довіреності (ННО866671) ОСОБА_3 підписувала договір оренди землі з ФОП ОСОБА_2 . При підписанні договору було перевірено повноваження ОСОБА_3 на укладення правочину. Дана довіреність не містить жодних обмежень, щодо укладення договору оренди ОСОБА_3 від імені довірителя. Довіреність була складена відповідно до ст. 1003 ЦК України та має у собі чітко визначений перелік можливих юридичних дій, які може здійснювати третя особа, ОСОБА_3 , а саме передавати в оренду належну довірителю земельну ділянку, укладати договір оренди, розписуватись за довірителя тощо. Будь-яких обмежень, зауважень щодо змісту договору оренди, його умов довірителем не висловлені. Таким чином, ОСОБА_3 при укладенні договору оренди землі від імені свого довірителя, діяла виключно в межах наданої їй довіреності.

Представник відповідача у відзиві зазначає, що не відповідають дійсності твердження ОСОБА_1 про те, що він дізнався про укладений договір оренди 05.03.2020 р., коли отримав Витяг з ДЗК. Адже ще в листопаді 2019 р. ОСОБА_1 було особисто отримано примірник договору оренди. Крім того, 02.12.2019 р. він особисто отримав орендну плату за 2019 рік, що підтверджується його підписом у відомості про виплату орендної плати від 02.12.2019 р. (а також даними податкового розрахунку 1ДФ за 4 квартал 2019 р.) Відомості про речові права належать до відкритих даних та можуть бути отримані будь-якою особою щодо будь-якого нерухомого майна у вигляді Довідки з ДРРПНМ.

Представник відповідача також зазначає, що позивач скасувавши у нотаріуса обидві довіреності ще 06.03.2020 р., повідомив про цю обставину свого повіреного - ОСОБА_3 лише через півроку - 30.09.2020 року, шляхом направлення листа, як він сам вказує у позовній заяві. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 приховував факт недійсності виданих ним довіреностей з 06.03.2020 р. та не мав жодних претензій щодо укладеного договору оренди з відповідачем з моменту отримання його примірника в 2019 році до подання позову до суду.

Разом з тим, представник відповідача у відзиві зазначила, що ОСОБА_3 не працювала у ФОП ОСОБА_2 ані на посаді бухгалтера, ані на будь-якій іншій посаді, що підтверджується податковими розрахунками сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за 4 квартали 2019 р. - 3 квартали 2020 р.

Представник третьої особи ОСОБА_3 , адвокат Прокопченко К.А. надіслала на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначила, що третя особа ОСОБА_3 з позовними вимогами позивача не згодна, та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції по справі, представник третьої особи зазначила, що 29.01.2019 р. ОСОБА_1 було видано на ім`я ОСОБА_3 довіреність, якою останню уповноважено бути представником довірителя в усіх підприємствах, установах, організаціях України, органах державної влади та місцевого самоврядування, перед юридичними та фізичними особами з усіх питань, що стосуються: оформлення спадщини на ім`я довірителя після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_6 , 1917 р.н., передачу в оренду належного довірителю рухомого майна. Для виконання цієї довіреності було надано право, в тому числі, підписати договір оренди нерухомого майна, отримувати та сплачувати грошові кошти, подавати будь-які заяви, укладати договори оренди, додаткові договори до них, скрізь розписуватись та виконувати інші дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність підписана особисто ОСОБА_1 у присутності нотаріуса та відкликана довірителем лише 06.03.2020 р., через декілька днів після видачі довіреності, позивач звернувся до ОСОБА_3 з повідомленням про необхідність видачі нової довіреності у зв`язку з його бажанням конкретизувати, яке саме нерухоме майно ОСОБА_3 має право передати в оренду від імені довірителя. У зв`язку з чим, 06.02.2019 р., ОСОБА_1 було видано нову довіреність на ім`я ОСОБА_3 , в якій уточнено право ОСОБА_3 передавати в оренду належної довірителю земельної ділянки, що розташована на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області, а не усього нерухомого майна.

Представник третьої особи в письмових поясненнях зазначила, що інших побажань, зауважень чи обмежень щодо дій, на здійснення яких уповноважувалась ОСОБА_3 , довіритель - ОСОБА_1 не висловлював. Жодних зауважень, побажань щодо змісту договору оренди, його умов (нотаріальне посвідчення договору, строку дії договору, розміру орендної плати, обсягу відповідальності за порушення умов договору оренди землі, щодо суб`єкта-орендаря, з яким необхідно укласти договір або навпаки, з яким не надається право укладати договір, будь-які інші умови, які довіритель бажає передати в договорі, довірителем зазначено не було.

Також, представник третьої особи зазначає, що з метою оформлення права на спадщину, строк для прийняття якої у позасудовому порядку сплив, на виконання цієї довіреності між ОСОБА_3 та адвокатом Биченко А.О. 03.07.2019 р. було укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до цього договору, адвокат Биченко А.О. надав ОСОБА_1 правову допомогу у справі №633/126/19 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Результатом надання правової допомоги було отримання судового рішення від 15.07.2019 р. про задоволення позовних вимог.

20.09.2019 р. між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки за кадастровим номером :01:005:0584 площею 2,0769 га (пасовища). НГО становить 2022,48 грн. Відповідно до п.8 оспорюваного договору, договір укладено на строк 49 років з дати державної реєстрації права оренди та з урахуванням періоду ротації основної сівозміни. Орендна плата складає 3% від НГО-60,67грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1006 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Таким чином, представник третьої особи зазначає, що жодним чином не було порушено умов виданої на ім`я ОСОБА_3 довіреності. Повірена діяла виключно в межах наданої їй довіреності. В свою чергу, ОСОБА_1 не звертався до ОСОБА_3 з вимогою повідомити йому інформацію про хід виконання його доручення.

Разом з тим, представник третьої особи у письмових поясненнях зазначила, що не відповідають дійсності твердження ОСОБА_1 про те, що позивач дізнався про укладений договір оренди 05.03.2020 р., коли отримав Витяг з ДЗК. Адже ще в листопаді 2019 р. ОСОБА_1 було особисто отримано примірник договору оренди. Крім того, 02.12.2019 р. він особисто отримав орендну плату за 2019 рік. В будь-якому випадку, варто зауважити, що відомості про речові права належать до відкритих даних та можуть бути отримані будь-якою особою щодо будь-якого нерухомого майна у вигляді Довідки з ДРРПНМ.

Також представник третьої особи у письмових поясненнях зазначила, що скасувавши у нотаріуса обидві довіреності ще 06.03.2020 р., ОСОБА_1 повідомив про цю обставину свого повіреного - ОСОБА_3 лише через півроку - 30.09.2020 року, шляхом направлення листа. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 приховував факт недійсності виданих ним довіреностей з 06.03.2020 року та не мав жодних претензій щодо укладеного договору з моменту отримання його примірника в листопаді 2019 року до подання позову до суду.

Позивач ОСОБА_1 надіслав на адресу суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що адвокатом Прокопченко К.А., всупереч вимогам ст.95 ЦПК України, додані до відзиву та до пояснень на позовну заяву не засвідчені належним чином копії документів. Направлені пояснення третьої особи на позовну заяву повторюють відзив на позовну заяву.

Крім того, позивач у відповіді на відзив, зазначив, що відповідно до п.9 Договору оренди землі від 20.09.2020 р. щорічна орендна плата за користування земельною ділянкою вноситься орендарем у розмірі 60,67 грн. або 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до п.5 Договору нормативно-грошової оцінки земельної ділянки становить 2022,48 грн. 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки становить 60,67 грн. Відповідно до п.13 Договору, при виплаті орендної плати орендодавцю орендар утримує з неї прибутковий податок та інші обов`язкові платежі та перераховує їх до бюджету.

Разом з тим, позивач в поданій відповіді на відзив вказує на те, що гроші за орендну плату за 2019 рік він не отримував, та також не отримував лист запрошення від відповідача про отримання коштів за оренду земельної ділянки за 2019- 2020 р. Відомість на виплату грошей за 02.12.2019 р. не дає можливість ідентифікувати, що відбувалася виплата саме орендної плати за 2019 р. по Договору оренди землі від 20.09.2019 року. Дана копія відомості на отримання грошей за 02.12.2019 р. не засвідчена належним чином та нечитабельна. Підпис у відомості на виплату грошей за 02.12.209 не належить позивачу. Позивач у відомості на виплату грошей за 02.12.2019 р. не ставив свій підпис. Так, як відповідно до витягу КП «Харківводоканал» з табелю обліку використання робочого часу за грудень 2019 р. та довідки КП «Харківводоканал» від 14.12.2020 р. позивач 02.12.2019 року працював повний робочий день та не міг отримати кошти за оренду земельної ділянки, так як він знаходився у м. Харкові.

За таких обставин, на думку позивача, відповідач в обґрунтування своїх доводів надав до суду незавірені копії документів а також зазначив невірну дату «02.12.2020р.» відомостей на виплату грошей за 02.12.2019 р.

Представником відповідача ФОП ОСОБА_2 адвокатом Прокопченко К.А. були подані заперечення на відповідь на відзив.

Представником відповідача в поданих до суду запереченнях на обгрунтування своєї позиції, зазначено що відповідач не згодна з твердженнями позивача, які зазначені у відповіді на відзив, з приводу того, що подані відповідачем разом з відзивом докази є недопустимими в силу приписів ст.95 ЦПК України.

В поданих до суду запереченнях представник відповідача вказує на те, що відповідачем до відзиву також були додані й інші докази, а саме: оригінал ордеру (для учасників справи-копія) та копія свідоцтва про право на здійснення адвокатської діяльності, але претензії у позивача та його представника щодо допустимості цих документів відсутні, хоча вказані документи були надіслані позивачу аналогічно з іншими доказами.

Також, представник відповідача не згодна з твердженнями позивача, щодо «нечитабельності» направлених відповідачем на адресу суду та сторонам копій документів. Відповідач направив учасникам справи та до суду однакові копії документів, доданих до відзиву, та жоден з учасників справи не висловив своїх зауважень щодо їх форми.

Представник відповідача вважає, що позивач в своїх твердженнях щодо недопустимості доказів, намагається обмовити відповідача та її представника, та, власне, відволікти увагу суду від дійсних обставин даної справи.

Окрім цього, представник відповідача з приводу заперечення позивача щодо отримання орендної плати у 2019 році зазначає наступне.

Позивачем у відповіді на відзив, зазначено, що він не отримував орендну плату за 2019 рік, про те, ОСОБА_1 не надав до суду жодних доказів на підтвердження даної обставини. Надана позивачем до суду довідка з місця роботи та табель обліку робочого часу, жодним чином не спростовує факт отримання ОСОБА_1 орендної плати за 2019 рік. Також, серед підстав позову, відсутня така обставина, як невиплата орендної плати позивачу. Наведене свідчить, що у позивача відсутні претензії щодо виплати орендної плати за 2019 рік.

Представник відповідача в поданих запереченнях, вказує на те, що позивач достеменно обізнаний з наміром орендаря сплатити йому кошти за орендну плату за 2020 рік, проте позивач навмисно ухиляється від отримання коштів.

За таких обставин, відповідач категорично не погоджується із доводами, викладеними позивачем у відповіді на відзив, як, власне й заявленими позовними вимогами, з яких чітко вбачається, що така суперечлива позиція позивача, протиріччя одних й тих саме доводів іншими, також надання до суду неправдивих даних, є саме спробою позивача будь-яким шляхом розірвати орендні правовідносини з ФОП ОСОБА_2 .

Третя особа - Чугуївська районна державна адміністрація письмових пояснень по справі не надала.

У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Пелих Л.Д. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача та третьої особи Прокопчеко К.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Представник відповідача та третьої особи вважала що в оспорюваному договорі оренди жодних порушень прав не відбулося. Наявність зловмисної змови між третьою особою та відповідачем не доведено, ОСОБА_3 діяла в межах повноважень наданих їй довіреністю серії ННО866671. Довіреність була скасована лише 06.03.2020 року. Розмір орендної плати та строк дії договору відповідає вимогам Закону.

Представник третьої особи - Чугуївської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, представник Чугуївської РДА - Скупченко І.Ю. подав до канцелярії суду заяву, в якій просив суд проводити розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд зазначає наступне.

20.09.2019 року між ОСОБА_1 (Орендодавець), в особі ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності серії ННО №866671, та ФОП ОСОБА_2 (Орендар) було укладено Договір оренди землі. (далі- Договір), згідно з пунктом 1 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області кадастровий №:01:005:0584. Земельна ділянка належить орендодавцю на підставі рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15.07.2019 р.

Згідно з п. 2. Договору, в оренду передається земельна ділянка: кадастровий номер земельної ділянки №:01:005:0584 загальною площею 2,0769 га, у тому числі пасовища-2,0769 га.

За умовами п. 3. Договору на земельній ділянці не знаходяться об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури.

Згідно п. 5. Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 2022,48 грн.

Згідно з п. 8. Договору договір укладено на 49 років з дати державної реєстрації права оренди та з урахуванням періоду ротації основної сівозміни. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право на поновлення його но новий строк, повідомивши не пізніше ніж за 30 (тридцять) днів або у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то при відсутності письмових заперечень орендодавця впродовж одного місяця після закінчення строку договору оренди, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди. Письмове заперечення здійснюється орендодавцем листом - повідомлення за 30(тридцять) днів до закінчення строку дії договору.

За умовами п. 9 Договору щорічна оренда плата за користування земельною ділянкою вноситься орендарем у формі та розмірі: 60 ( шістдесят) грн.67 коп. або 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до п. 11 Договору орендна плата вноситься протягом 365 днів з дня набрання договором чинності, а саме з дня його державної реєстрації, а в подальшому у період до 31 грудня кожного року.

Як вбачається з п. 12 Договору, розрахунок з орендної плати оформлюється відповідними актами (відомостями).

Згідно з п.20.1 Договору, без погодження з орендодавцем право оренди земельної ділянки може відчужуватись, у тому числі продаватись на земельних торгах, а також передаватись у заставу, передаватися у суборенду чи інше строкове використання, вноситись до статутного фонду орендаря землі - на строк дії даного договору, крім випадків, визначених законодавством України.

Відповідно до п.39 Договору, за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. У разі порушення орендодавцем обов`язків щодо не втручання в господарську діяльність орендаря і не створення йому будь-яких перешкод при виконанні умов цього договору, а так само у разі, якщо орендодавець під час строку дії договору оренди землі вчинятиме дії пов`язані із укладанням будь-яких договорів оренди землі, інших правочинів, предметом яких буде користування (право користування) третім особам зазначеної у цьому договорі земельної ділянки та/або дій щодо передачі права власності на орендовану земельну ділянку іншим особам, окрім випадків встановлених законом(спадщина), орендодавець зобов`язується відшкодувати орендарю всі його витрати, пов`язані із захистом орендарем своїх прав за цим договором (в тому числі судових витрат, витрат на правову допомогу тощо) витрат, пов`язаних із поліпшенням стану земельної ділянки (включаючи вартість мінеральних добрив, які внесені на протязі всього строку оренди), а також компенсувати орендарю моральну шкоду та відшкодувати суму упущеної (неотриманої) вигоди в повному обсязі.

Як вбачається з п. 40 Договору, сторона яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини.

Згідно п. 41 Договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Позивач, вважає зазначений Договір оренди землі від 20.09.2019 недійсним та просить скасувати його державну реєстрацію з наступних підстав:

1) ОСОБА_3 укладаючи оспорюваний договір від 20.09.2019 р. діяла с перевищенням повноважень наданих їй довіреністю, оскільки позивач надавав довіреність з метою оформлення спадщини та укладення договору оренди земельної ділянки на 7 років з вигодою для позивача та не надавав права укладати договір з правом передачі земельної ділянки у суборенду та з правами орендаря передбаченими п. 20.1 оспорюваного договору.

2) Договір оренди землі від 20 вересня 2019 року укладений не в інтересах Позивача, оскільки ані строк на який укладено Договір, ані встановлений розмір орендної плати, ані положення щодо відповідальності Орендаря за несвоєчасну сплату орендної плати, ані положення які передбачають право орендаря без погодження з орендодавцем відчужувати, у тому числі, продавати на земельних торгах, передавати у заставу, у суборенду чи інше строкове використання, вносити до статутного фонду на строк дії договору право оренди земельної ділянки не відповідають інтересам Позивача.

Так, спірний Договір укладено на 49 років. Згідно з положеннями Закону України «Про оренду землі» максимальний строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. В той час, як законом дозволено укладати Договори оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 7 років; Позивач не бажав передавати землю в оренду на такий великий строк. Орендна плата, яка визначена у договорі на рівні 3% від нормативно грошової оцінки землі також встановлена не в інтересах Позивача. Представником Позивача долучено до матеріалів справи копію відповіді Департаменту Агропромислового розвитку Харківської обласної державної адміністрації від 10.02.2021 р. №08-34/04/290 у якій зазначений середній розмір орендної плати (у відсотковому відношенні до нормативно грошової оцінки землі) по Харківській області та окремо по Печенізькому району. Так, у 2019 році середній розмір орендної плати у Харківській області становив 8,3%, а у Печенізькому районі - 7,4%. У 2020 році середній розмір орендної плати у Харківській області становив 8,5%, а у Печенізькому районі - 9,1%.

3) В Договорі відсутні положення щодо відповідальності Орендаря за несвоєчасну сплату орендної плати за оренду земельної ділянки.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору), істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

4) Пунктом 20.1 Договору передбачено право орендаря без погодження з орендодавцем відчужувати, у тому числі, продавати на земельних торгах, передавати у заставу, у суборенду чи інше строкове використання, вносити до статутного фонду на строк дії договору право оренди земельної ділянки, що на думку позивача порушує його право власності на земельну ділянку.

5) Позивач вважає, що дії ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 підпадають під ст.232 ЦК України, тобто вчиненні внаслідок зловмисної домовленості.

Так, в єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.10.2020р. в розділі «Інформація для здійснення зв`язку» зазначений єдиний номер зв`язку ), як у ФОП - ОСОБА_3 так у ФОП ОСОБА_2 . Процесуальний статус ОСОБА_8 як третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору саме на стороні Відповідача був визначений на підставі клопотання адвоката Прокопченко К. А. ОСОБА_3 отримала в суді, як представник ОСОБА_2 позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження від 16.11.2020 p. Станом на час укладення оспорюваного договору існувала довіреність від 19 серпня 2019 року якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 діяти від її імені.

6) Позивач стверджує, що не отримував орендної плати та не має наміру її отримувати, що одночасно свідчить як про необізнаність Позивача про суттєві умови договору так і про невизнання Позивачем Договору.

Допитаний в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 дав показання, що ОСОБА_3 він надав довіреність для оформлення спадщини, ОСОБА_3 йому сказала, що після смерті його бабусі залишилась земельна ділянка 5 і 7 га, 2,07 га пасовища та 12 соток землі. ОСОБА_3 сказала, що може допомогти оформили цю спадщину та після цього оформити договір оренди землі на 7 років на вигідних для нього умовах. Позивач вказує, що ця розмова була при ОСОБА_9 . Позивач вказує, що не цікавився, як ОСОБА_3 буде це робити. Так як у 2000 році у померла бабуся позивача, в цьому році народилась дитина та ще захворів батько, якому робили операцію, позивач вказує, що у нього не було часу займатись оформленням спадщини. Позивач зазначає, що був присутнім у нотаріуса при оформленні довіреності на ОСОБА_3 , читав її та підписував, у нього були зауваження, але ОСОБА_3 з помічником сказали, що це стандартна довіреність. Через тиждень він оформив іншу довіреність, зі змінами, в якій було вказано лише майно, що залишилось після смерті бабусі. До цього, землею користувались інші люди і до кінця року позивач не спішив оформили землю, так як їм потрібно було зібрати врожай. Позивач вказує, що про ОСОБА_11 він зовсім не знав, і договір з нею не підписував, він підходив до ОСОБА_3 і скільки має бути орендна плата за землю він не знав. Позивач зазначив, що не визнає цей договір, так як не отримував кошти. ОСОБА_3 оформила оспорюваний договір, як їй було потрібно. Інші орендарі не пропонували укласти з ними договір.

Допитана в судовому засіданні відповідачка ФОП ОСОБА_2 дала показання, що спочатку про земельну ділянку, яка є предметом оспорюваного договору, вона дізналась від своєї матері а потім їй подзвонила ОСОБА_3 і сказала, що є земля і що можливо укласти договір оренди. Проект договору оренди складала вона, з ОСОБА_3 не погоджувала. ОСОБА_3 представляла інтереси ОСОБА_1 . Вважає, що Договір оренди відповідає умовам Законодавства. Відповідачка вказала, що вони з представником орендодавця содзвонилися і підписали договір, про що спілкувались - не пам`ятає. Відповідач вказує, що техніка для обробки землі є і персонал також оформлений по трудовій книжці. Після підписання договору вона із своїм чоловіком відвезли документи ОСОБА_1 в ОСОБА_12 і обговорювали з ним орендну плату. Відповідачка вказує, що в 2019 році сплатила позивачу орендну плату, кошти були передані в м. Харків 2 грудня в розмірі 1500 грн., була відомість. Договір орендної плати реєструвала вона, в єдиному реєстрі юридичних осіб номер телефону не її. Відповідачка вказує, що надавала довіреність ОСОБА_3 тому, що у неї маленька дитина і часто хворіє. Договір уклали на 49 років для того щоб, отримували кошти вона і ОСОБА_1 , так як він до того 20 років зовсім нічого не отримував. 3 % орендна плата тому, що на той час більше в районі ніхто на платив і це не протирічить закону. Відповідачка вказала, що ОСОБА_3 не зверталась з питанням про зміну умов договору.

Допитана в судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 дала показання, що при підписанні договору оренди її все влаштовувало, за строк оренди і проценти вона питання не задавала, дізнавалась що в районі дають 3%, ОСОБА_1 надав їй доручення. Третя особа вважає, що умови договору оренди не порушують права обох сторін. Третя особа вказала, що після анолювання довіреності ОСОБА_1 звертався до неї з питанням про зміну строку договору на 7 років. На додаткову угоду він не погодився, сказав що укладе новий договір на 7 років, а попередній розірве.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 дав показання що йому відомо, що ОСОБА_2 уклала договір оренди землі з ОСОБА_1 ОСОБА_1 звернувся до матері ОСОБА_14 , потім вони содзвонились і стали оформляти документи. 2 грудня 2019 року він разом з дружиною ОСОБА_2 знаходились в м.Харкові, созвонились з ОСОБА_1 , він вказав свій адрес та вони приїхали до нього. ОСОБА_1 сів в машину, взяв кошти в підписав відомість за отримані кошти. В Печенігах свідок відвозив дружину до ОСОБА_1 і віддавали договір та всі документи, які не пам`ятає. Чому в Харкові віддавали кошти свідок не пам`ятає. ОСОБА_3 свідок знає давно і бачив коли вона підписувала договір від імені ОСОБА_1 , про що спілкувались тоді в 2019 році свідок не пам`ятає.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами статті 81 ЦПК України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Неотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою його недійсності.

Як уже зазначалось, вказана вимога до правочину містить дві складові: по-перше, відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по-друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.

Частина 3 ст. 203 ЦК може застосовуватись прямо, поряд із спеціальними правилами.

Стосовно доводів позивача про те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладений його представником ОСОБА_3 з перевищенням повноважень, суд зазначає наступне.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до частин першої та другої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного представником з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка виступає від імені довірителя, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що саме третя особа, контрагент повіреного за договором, діяв недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва чи про припинення дії довіреності, виданої представнику власника майна, який укладає договір від його імені.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником власника майна з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що представник такої особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе позивач. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 27 червня 2018 року справі № 668/13907/13-ц, провадження № 14-153 цс 18; від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17, провадження № 12-45 гс 19.

З копії довіреності від 06 лютого 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 , бути його представником в усіх державних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах, установах, органах та організаціях України, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності; в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в міській (селищній, сільській, районній) раді, в державних адміністраціях, в Державному управлінні екології та природних ресурсів, в органах санітарно-епідеміологічної служби перед юридичними та фізичними особами, у відповідному бюро технічної інвентаризації, Управлінні земельних відносин, органах Державного земельного кадастру України, у відповідних управліннях та відділах Держземагенства, в Держгеокадастрі та/або у будь-яких їх правонаступників, в землевпорядних організаціях, перед державними реєстраторами, у відповідному управлінні юстиції, у відповідних Центрах надання адміністративних послуг, перед експертами, в експертних установах, в органах нотаріату, з усіх питань, що стосуються оформлення спадщини на ім`я позивача, після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі позивача ОСОБА_6 , 1917 року народження та передачі в оренду належної позивачу земельної ділянки, розташованої на території Печенізької селищної ради, Печенізького району, Харківської області.

У розділі довіреності «Для чого надається право» зазначено: подавати та отримувати від імені ОСОБА_1 заяви, довідки, документи, технічну документацію, дублікати документів, сплачувати та отримувати необхідні гроші (мито, збори, тощо), подавати та отримувати свідоцтва, акти, витяги та інші документи, отримати свідоцтва про право на спадщину, зареєструвати їх, згідно з діючим законодавством у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отримати витяги про реєстрацію в реєстрі прав власності; подавати бланки заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), заяви про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заяви про відкликання заяви, тощо отримати інформацію (довідку, витяг) з Державного реєстру прав на нерухоме майно; підписати договір оренди нерухомого майна, отримати гроші та сплачувати необхідні гроші, отримувати квитанції (в тому числі квитанції про відсутність заборгованостей), тощо; подавати та отримувати від мого імені будь-які заяви, рішення, дозволи, розпорядження, акти, узгодження, висновки, витяги, довідки та документи, рішення, технічну документацію щодо землеустрою, в тому числі встановлення меж в натурі, організовувати розроблення і оформлення проекту відведення земельної ділянки, складання кадастрового плану на земельну ділянку та виконання інших землевпорядних робіт, подавати та отримувати від мого імені заяви, подавати та отримувати довідки, документи, дозволи, довідку про присвоєння кадастрового номеру, отримати Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, щодо відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки, замовляти та укладати та підписувати договори на виконання землевпорядних робіт; укладати в разі необхідності договори оренди, додаткові договори до них, а також скрізь за ОСОБА_1 розписуватися та виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю.

Ані у позовній заяві, ані у судовому засіданні позивач та його представник не підтвердив належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 діяла с перевищенням повноважень, наданих їй довіреністю від 06.02.2019 року при укладенні договору оренди земельної ділянки від 20 вересня 2019 року, оскільки у довіреності прямо зазначені повноваження ОСОБА_3 передавати в оренду належну ОСОБА_1 земельну ділянку. При цьому, жодних обмежень щодо умов договору оренди в довіреності не зазначено. Покази Позивача, надані суду під час допиту у якості свідка про те, що він узгоджував з ОСОБА_3 інші умови договору оренди ніж зазначені в оспорюваному Договорі не підтверджуються іншими матеріалами справи та спростовуються показаннями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наданими суду у якості свідка.

За таких обставин, суд дійшов висновку що вказаний договір оренди від 20.09.2019 року, щодо земельної ділянки площею 2,0769 га, кадастровий номер :01:005:0584, укладений представником позивача ОСОБА_3 в межах повноважень, наданих їй на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 .

Стосовно доводів позивача в частині того, що оспорюваний Договір укладений не в його інтересах, суд зазначає наступне.

Позивач у ході його допиту пояснив, що він повідомив ОСОБА_3 умови договору які б його влаштовували, але не був обізнаний, що мав право вносити зміни до довіреності.

Разом з тим, вказане твердження позивача не підтверджується іншими доказами у справі та спростовується показаннями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наданими суду у якості свідка, а також свідка ОСОБА_13 .

Окрім того, позивач, як він пояснив, з`ясувавши, що в довіреності від 29.01.2019 р. наданої на ім`я ОСОБА_3 зазначено усе належне Позивачу нерухоме майно ініціював скасування довіреності та внесення змін, які виключали усе інше майно окрім майна, що залишилось йому у спадщину від бабусі, тобто земельної ділянки площею 2,0769 га, кадастровий номер :01:005:0584. Вказане свідчить, що Позивач розумів, що має право змінювати повноваження представника, зазначені у довіреності та оскільки небайдуже ставився до іншого нерухомого майна, що йому належить - конкретизував текст довіреності. Отже за наявності його волі на закріплення конкретних вимог до умов договору оренди в довіреності від 06.02.2019р. позивач не мав жодних перешкод для внесення таких змін, однак не висловлював такого прагнення.

Щодо твердження позивача, що пункт 20.1 Договору, на його думку, порушує право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 та суперечить чинному законодавству суд зазначає наступне.

На думку суду Позивач та його Представник помилково ототожнюють право орендаря, передбачене п.20.1 Договору, без погодження з орендодавцем відчужувати право оренди земельної ділянки з правом відчужувати безпосередньо земельну ділянку, яке притаманне виключно власнику.

Право оренди є майновим правом і в розумінні статті 177 ЦК України є об`єктом цивільних прав. Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України оборотоздатність права оренди земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначається з урахуванням приписів статей 93, 135 ЗК України - воно може вільно відчужуватися власником земельної ділянки, не вилучене з цивільного обороту, і не обмежене в обороті.

Право оренди є речовим правом орендаря на чуже майно. З цієї точки зору оборотоздатність цього речового права значним чином обмежена нормами ЗК України, Закону України «Про оренду землі» та договором оренди.

Елементами речового характеру в зобов`язальних відносинах оренди визнаються право орендаря на абсолютний захист від порушення його права на орендоване майно третіми особами; на збереження сили договору оренди при переході права власності на орендоване майно до іншої особи (право слідування); на передачу майна в суборенду.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом).

Конструкція вказаної норми, а саме використання законодавцем розділового сполучника «або», який має значення вибору свідчить, що у разі, якщо договором передбачено право орендаря на передачу земельної ділянки у суборенду, письмова згода орендодавця не є обов`язковою.

Позивач та його представник помилково посилаються на висновки Верховного Суду висловлені у Постановах Верховного Суду у складі судової палати Касаційного цивільного суду: від 24.05.2021р. по справі № 291/955/19, від 24.11.2020р. по справі № 291/737/19; від 21.10.2020р. по справі № 291/1509/18, від 19.06.2020р. по справі № 240/657/17 та у Постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: від 14.09.2020р. по справі № 291/1009/18, від 11.11.2019р. по справі 133/158/16, оскільки у вказаних справах Верховний Суд дійшов висновку про порушення прав орендодавця, оскільки земельні ділянки були фактично передані у суборенду третім особам без укладання відповідного договору та право передачі у суборенду не було передбачено укладеними договорами оренди, що стало підставою для розірвання вказаних договорів. Таким чином вказані висновки не є релевантними та не можуть бути застосовані на обґрунтування позиції Позивача у даній справі.

За ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 93 ЗК України - право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Приписами ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» закріплено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Отже, законодавством визначено, що користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Частиною другою статті 15 вказаного Закону визначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4, 5, 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 року по справі № 704/242/17, провадження № 61-36949св18 дійшов висновку, що визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої пунктом першим частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі», об`єкта оренди суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв`язку з відсутністю в договорі таких умов, передбачених статтею 15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України в справі № 6-849цс15 від 09.12.2015 року, що у справах про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності істотних умов договору оренди визначених ст. 15 Закону України «Про оренду землі» суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв`язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Закон України «Про оренду землі» у ст. 21 зазначає, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, а обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції та з урахуванням змін щодо коефіцієнту індексації.

В даному випадку судом встановлено, що визначений умовами п. 9 Договору розмір орендної плати відповідає вимогам чинного законодавства, та не є очевидно несправедливим.

Так, в ході судового розгляду позивачем не було доведено, що внаслідок відсутності в оспорюваному договорі відповідальності за несплату орендної плати орендарем були порушені права орендодавця ОСОБА_1 , як і не було встановлено в чому саме полягає порушення його законних прав. Разом з тим, відсутність у договорі відповідальності за несплату орендної плати не звільняє орендаря від обов`язку виконувати договір та від відповідальності за його невиконання визначеної Законом.

Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. Згідно з ч. 3 цієї статті при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років.

Строк дії оспорюваного договору , який становить 49 років більшій за мінімальну межу визначену Законом України «Про оренду землі» для відповідної категорії земель, однак не перевищує максимальний строк визначений цим Законом.

Таким чином, судом встановлено, що визначений умовами п. 8 Договору строк дії договору плати відповідає вимогам чинного законодавства, та не є очевидно несправедливим

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

В ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи Позивача, що будь які інші умови договору оренди земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обговорювались. Під час складання довіреності жодних вимог щодо умов договору оренди ОСОБА_1 не висловлювалось.

Стосовно доводів позивача про зловмисну домовленість між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення судом таких умов: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; наявність умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості; настання несприятливих наслідків для особи, яку представляють; наявність причинного зв`язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений із метою завдання шкоди довірителю.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють» (правовий висновок Верховного Суду України від 28 травня 2009 року у справі № 6-6639вов09, висновки Верховного Суду викладені у постановах від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 757/38368/15-ц, 14 листопада 2018 року у справі № 383/1486/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 592/3295/16-ц,від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 369/419/18).

Суд не може прийняти до уваги твердження позивача, про існування зловмисної домовленості між відповідачем та третьої особою щодо укладання спірного договору оренди землі та те, що ОСОБА_3 усвідомлювала, що вчиняє правочин усупереч інтересам позивача, і мала домовленість з другою стороною спірного правочину щодо отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину. Наявна в матеріалах справи копія довіреності №ННО 866671 від 06.02.2019 року, видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , відповідає повноваженням представника, оскільки дії представника входять до інтересів та волі довірителя, що підтверджується зокрема, добросовісними діями представника щодо оформлення спадкового нерухомого майна, а саме земельної ділянки, до власності довірителя, нормативною оцінкою зазначеної ділянки, проведеною з метою, щоб передати її в оренду на справедливих для сторін та найкращих для позивача умовах.

Довіреність якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 діяти від її імені складена 19 серпня 2019 року, не може беззаперечно свідчити про наявність зловмисної домовленості та про те, що ОСОБА_3 діяла не в інтересах Позивача, оскільки як свідчить особистий підпис ОСОБА_2 , в оспорюваному Договорі Відповідач особисто представляла свої інтереси під час його укладення, а ОСОБА_3 представляла інтереси виключно Позивача та діяла в інтересах останього.

Посилання позивача на те, що в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.10.2020р. в розділі «Інформація для здійснення зв`язку» зазначений єдиний номер зв`язку ), як у ФОП ОСОБА_3 так у ФОП ОСОБА_2 , процесуальний статус ОСОБА_3 як третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору саме на стороні Відповідача був визначений на підставі клопотання адвоката Прокопченко К. А. та те, що ОСОБА_3 отримала в суді, як представник ОСОБА_2 позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження від 16.11.2020p., жодним чином не підтверджують факт зловмисної домовленості та зацікавленості ОСОБА_3 в укладенні оспорюваного договору в інтересах ОСОБА_2 .

За таких підстав, суд доходить висновку, що доводи позивача, щодо зловимисної домовленості ОСОБА_3 з другою стороною правочину для отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину суд вважає безпідставними, оскільки позивачем жодних доказів на підтвердження вказаних обставин надано не було, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Той факт, що ОСОБА_1 не отримував орендну плату від ОСОБА_2 не є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору в розумінні ст.ст. 203-215 ЦК України.

Оцінюючи інші доводи позивача, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Проте, звертаючись до суду із позовом, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що дійсно ОСОБА_3 діюча на підставі довіреності від його імені порушила його права як довірителя, уклавши договір оренди землі на реалізацію інтересів -орендаря, як і не надано жодних доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними.

Таким чином, вимога позивача про визнання недійсним договору оренди землі від 20.09.2019 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яким передано в оренду належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0769 га, кадастровий номер :01:005:0584, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо вимог ОСОБА_1 про скасування реєстрації договору оренди землі суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частинами 1 та 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Ураховуючи те, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди землі від 20 вересня 2019 року задоволенню не підлягають, а вимога щодо скасування реєстрації є похідною від вимоги позивача про визнання недійсним договору, оскільки підставою реєстрації був оспорюваний договір оренди землі, тому, вимоги в частині скасування державної реєстрації договору, також задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими у зв`язку з чим відмовляє в їх задоволенні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають відшкодуванню витрати позивача, пов`язані з розглядом справи.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 1) ОСОБА_3 , 2) Чугуївська районна державна адміністрація Харківської області, про визнання недійсним договору оренди землі та скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду або через Печенізький районний суд Харківської області.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області 19.02.2001р., адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

третя особа - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

третя особа - Чугуївська районна державна адміністрація Харківської області, , юридична адреса:63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Старонікольська, 29.

Повне судове рішення складено 24.09.2021.

Суддя А.М. Тимченко