КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/9735/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 382/1198/19

23 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Яготинського районного суду Київської області від 01 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Литвин Л.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури,-

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, в якому просив стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн., а також матеріальну шкоду, зокрема витрати за надану правову допомогу в сумі 19 085,92 грн., за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 квітня 2015 року стосовно нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 0000007 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127 КК України та ч. 2 ст. 365 КК України за фактом умисного завдання ОСОБА_2 сильного фізичного болю шляхом нанесення побоїв, мучення або інших насильницьких дій з метою примушення потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього відомості чи визнання, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

07 травня 2015 року йому за вищевказаним фактом було оголошено підозру.

Вироком Яготинського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року його було виправдано з підстав не доведення вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року вирок Яготинського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19 березня 2019 року вирок Яготинського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року, а також ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року було залишено без змін.

Вказував на те, що він внаслідок необґрунтованого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 127 КК України, протягом майже двох років, а саме, з 7 травня 2015 року по 30 березня 2017 року (22 місяці), зазнав незаконного кримінального переслідування, чим йому було завдано душевних страждань. Він тривалий час залишався у стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку не мав можливості вести звичайний спосіб життя. Зокрема, у зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи, він зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились його відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість у собі. Крім того, у зв`язку з незаконним розслідуванням кримінальної справи він втратив роботу і заробіток, незаконно був обмежений у свободі пересування, у зв`язку з обранням відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Також вказував на те, що оскільки він незаконно перебував під слідством та судом за підозрою і звинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, що встановлено виправдувальним вироком суду, він відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», має право на відшкодування в повному обсязі моральної шкоди спричиненої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури. Ураховуючи обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування його протягом тривалого часу під слідством і судом (22 місяці), що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, виходячи з установленого законодавством розміру на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством і судом, розмір спричиненої моральної шкоди ним оцінено в 1 000 000,00 гривень.

Крім того вказував на те, що він має право на компенсацію сплаченої правової допомоги під час незаконного кримінального провадження, в сумі 19 085,92 грн., що підтверджується розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу та відповідним товарним чеком.

Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 01 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Київської області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури задоволено частково.

Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150 000 грн., та витрати за правничу допомогу у розмірі 19 085,92 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Яготинського районного суду Київської області від 01 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що задовольнивши позовні вимоги частково, суд не урахував обставини конкретної справи щодо визначення розміру моральної шкоди, не врахував часу який пішов на навчання за спеціальністю оперативно-розшукова діяльність, але через незаконне кримінальне переслідування апелянта звільнено з органів внутрішніх справ. Доки йшло незаконне слідство апелянт не міг поновитися на роботі, так як ще до вироку суду пройшла реформа внутрішніх справ, згідно якої його взагалі позбавили можливості поновитися в органах внутрішніх справ. Вказував на те, що суд врахував мінімальну заробітну плату в 6000 грн., але не врахував, що на час розгляду справи, після реформи на посаді, якій працював позивач, отримували заробітну плату у розмірі 12 000 - 14 000 грн. Також вказував на те, що суд не врахував напружені сімейні та дружні відносини позивача, після незаконного слідства дружина позивача розлучилася з ним через страх жити з людиною, яка може вчиняти такі злочини, які інкримінували позивачу правоохоронні органи, відносини з друзями та рідними також були досить напруженими.

Не погоджуючись з рішенням суду, з апеляційною скаргою звернулася Прокуратура Київської області, в якій просила скасувати рішення Яготинського районного суду Київської області від 01 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу прокуратура обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що суд безпідставно задовольнив позов у розмірі 150 000 грн., який є завищеним, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не було наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами прокуратури Київської області фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження, що вказувало б на спричинення позивачу моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Вказувала на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки працівників органів прокуратури під час направлення до суду клопотання про застосування до позивача запобіжного заходу, здійснення інших процесуальних дій, які б обмежували права позивача тощо. Звертала увагу на те, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не можу бути підставою для відшкодування моральної шкоди чи збільшення її розміру порівняно з передбаченими ст.. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» мінімальним розміром. Тобто, при визначенні розміру моральної шкоди судом безпідставно завищено суму стягнення у порівнянні із розміром, передбаченим нормами ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

Крім того, стверджувала про неправильність визначення судом періоду перебування позивача під слідством і судом, оскільки період за який позивачу може бути відшкодована шкода у разі її доведення, слід обраховувати з 07.05.2015 року (дата складання повідомлення про підозру) до 26.12.2016 року (дата постановлення виправдувального вироку Яготинським районним судом Київської області), і такий складатиме 19 місяців.

Прокуратура посилалася на те, що суд безпідставно стягнув витрати на правничу допомогу у кримінальному провадження, не врахувавши, що позивачем не надано суду розрахунків таких витрат, щоб підтверджували конкретний обсяг наданих адвокатом послуг, їх безпосередній зміст.

Також з апеляційною скаргою звернулася Державна казначейська служба України, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, зазначала, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Вказувала на те, що позивачем не доведено заподіяння йому моральних страждань, а наявність виправдувального вироку відносно позивача не може бути безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, без вказівки на те, в чому саме вона полягала. Вважала, що визначена позивачем сума в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має бути залишена без задоволення, оскільки є такою, що безпідставно збільшена та неспівмірна із понесеними витратами.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України - Жилін О.Ф. підтримав доводи апеляційної скарги Казначейства та просив її задовольнити.

Представник Київської обласної прокуратури - Галась О.М. підтримала доводи апеляційної скарги Прокуратури та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 квітня 2015 року стосовно ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 0000007 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127 КК України та ч. 2 ст. 365 КК України за фактом умисного завдання ОСОБА_2 сильного фізичного болю шляхом нанесення побоїв, мучення або інших насильницьких діях з метою примушення потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього відомості чи визнання, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

07 травня 2015 року позивачу оголошено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127 та ч. 2 ст. 365 КК України.

Вироком Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року позивача визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч.2 ст. 127 КК України та виправдано з підстав не доведення наявності у діянні ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року вирок Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19 березня 2019 року вирок Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Внаслідок необґрунтованого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України, протягом майже двох років, а саме, з 07 травня 2015 року по 30 березня 2017 року (22 місяці), позивач зазнав незаконного кримінального переслідування.

У зв`язку з незаконним розслідуванням кримінальної справи ОСОБА_1 був незаконно обмежений у свободі пересування, у зв`язку з обранням відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

20 травня 2015 року т.в.о. начальника ГУ МВС України в Київській області було затверджено висновок службового розслідування за фактом відкриття прокуратурою Яготинського району Київської області кримінального провадження № 0000007, за результатами якого було прийнято рішення про звільнення оперуповноваженого сектору карного розшуку Яготинського РВГУ МВС України в Київській області лейтенанта міліції ОСОБА_1 за п. 64 "є" (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, в тому числі в зв`язку з пред`явленням йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

З наказу т.в.о. начальника ГУ МВС України в Київській області від 20 травня 2015 року № 988 вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений на підставі п. 64 "є" (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, в тому числі в зв`язку з пред`явленням йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Задовольняючичастково позов, суд виходить з того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки 29 травня 2015 року йому було пред`явлене обвинувачення, обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і лише 30 березня 2017 року було остаточно закрите кримінальне провадження та виправдано ОСОБА_1 з підстав недоведення наявності в діянні складу кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з таким висновкомсуду першої інстанції.

Так, у статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За змістом статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що позивач незаконно обвинувачувався у кримінальних правопорушеннях, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Відтак доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що позивачем під час розгляду справи не було надано судам жодного документу, який би підтверджував протиправність дій правоохоронних органів, а тому відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, є помилковими та спростовуються вищевикладеними висновками.

Визначаючи період незаконного обвинувачення у кримінальному правопорушенні позивача, за який відповідно і підлягає стягнення у відшкодування моральна шкода, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач перебував під слідством та судом з 07 травня 2015 року (оголошено підозру) по 30 березня 2017 року (закрито кримінальне провадження).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги прокуратури, що період, за який позивачу може бути відшкодована моральна шкода у разі її доведення слід обраховувати з 07 травня 2015 року по 26 грудня 2016 року, адже кримінальне провадження було остаточно закрито 30 березня 2017 року.

Розмір завданої позивачеві моральної шкоди у розумінні ч. 3 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР не може становити менш ніж 132 000 грн. (22 міс. х 6000).

Суд, встановивши всі обставини справи, врахувавши ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, через незаконне кримінальне переслідування, звільнення його з посади, обранні відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, у зв`язку з чим він був обмежений у свободі пересування, зазнав негативних змін у звичайному ритмі життя, дійшов обгрунтвоаного висновку, що належний розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 складає 150 000 грн., що відповідатиме принципу розумності та справедливості.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги позивача про те, що при визначенні розміру моральної шкоди судом не було враховано всіх обставин, що призвели до моральних страждань колегія суддів вважає безпідставними.

Безпідставними є і доводи відповідачів в частині необґрунтованості визначеного судом розміру моральної шкоди, оскільки судом при визначенні розміру було враховано мінімальний розмір та обставини справи, що безумовно свідчать про завдання позивачу моральної шкоди через незаконне кримінальне переслідування.

Посилання в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України на те, що вона не вчиняла щодо позивача жодних протиправних дій, якими б було порушено його законні права й інтереси, є безпідставними, оскільки завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Щодо компенсації судових витрат позивача на правову допомогу у розмірі 19 085,92 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Участь адвоката Вак В.І. , який представляв інтереси позивача у справі і факт надання ним правової допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги, розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, квитанцією до прибуткового касового ордера.

Розмір витрат на правничу допомогу заявлений до стягнення та підтверджений відповідними доказами складає 19 085,92 грн.у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції, керуючись принципом реальності, співмірності та розумності, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу має бути відшкодовано витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні у заявленому розмірі 19 085,92 грн.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційних скарг відповідачів щодо необгрунтованості висновку суду про наявність підстав для відшкодування позивачу понесених витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Яготинського районного суду Київської області від 01 квітня 2021 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а відтак відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних скарг позивача та відповідачів.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 01 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.

Головуючий: Судді: