Справа № 466/8898/19 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/2114/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 - 16500,00 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що у вироку відсутнє однозначне зазначення виду тілесних пошкоджень, які стали наслідком конфлікту між сторонами 05 вересня 2016 року, вважає, що такими тілесними ушкодженнями може бути лише виявлена медичним експертом «опікова поверхня 1 ст. на шиї справа».

Стверджує, що будь-яких доказів факту лікування або витрат на лікування опіку шиї позивачем не надано, вимог про відшкодування витрат на лікування опіків шиї не заявляв.

Звертає увагу на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з неї 16 500 грн. в якості компенсації збитків - а саме компенсації вартості витрат на лікування коліна у приватному медичному закладі.

Зазначає, що обставини, встановлені в ході судово-медичної експертизи і відображені у вироку суду прямо суперечать твердженням і ксерокопіям доказів. Які подані позивачем.

Вважає, що надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог не відповідають встановленим ЦПК критеріям щодо належності, допустимості та достовірності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (вісімсот п`ятдесят гривень) в дохід держави.

Звільнено ОСОБА_1 від призначеного покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить вісімсот п`ятдесят гривень, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн. ( п`ять тисяч гривень) моральної шкоди.

Цивільний позов заявлений ОСОБА_2 в частині відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду з наданням можливості звернутися в порядку цивільного судочинства до ОСОБА_1 (арк.спр.16-20).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року, вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року відносно ОСОБА_1 - змінено, скасовано в частині вирішення цивільного позову про залишення без розгляду щодо стягнення матеріальної шкоди та направлено в цій частині на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства в суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 правомірно звернувся з позовом до ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайнових прав фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції про те, що жодних доказів відсутності вини ОСОБА_1 у заподіянні шкоди не надано.

Згідно вироку, ОСОБА_1 05 вересня 2016 близько 18.00 год., перебуваючи в приміщенні магазину « Прокат карнавальних костюмів », що по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , умисно нанесла останньому тілесні ушкодження, зокрема вилила гарячу рідину на шию потерпілого, після чого нанесла удари ногою по лівому коліну ОСОБА_2 , чим спричинила останньому, згідно з висновку судово-медичної експерта № 1810 від 22 вересня 2016 року опік 1 ступеня на шиї справа, пошкодження у вигляді розтягу медіальної колатеральної зв`язки лівого коліна, які відносяться до легкого ступеня тяжкості.

В результаті завданих відповідачем тілесних ушкоджень, позивач ОСОБА_2 проходив реабілітацію колінного суглобу, що підтверджується квитанціями: від 07 вересня 2016 року на суму 5 400,00 грн.; від 02 листопада 2016 року на суму 5 700,00 грн.; від 02 грудня 2016 року на суму 4 850,00 грн.(арк.спр.5-6). Також, в результаті завданих тілесних ушкоджень позивачем було оплачену спіральну комп`ютерну томографію на суму в 550,00 грн. (арк.спр.5).

З відповіді діагностично-реабілітаційного центру «Здоровий рух» на адвокатський запит від 17 січня 2020 року №01/01-20 вбачається, що ОСОБА_2 в період з 07 вересня 2016 року по 02 грудня 2016 року проходив у ДРЦ «Здоровий рух» курс реабілітації після травматичного пошкодження медіальної колатеральної зв`язки лівого колінного суглобу та оплатив вартість вказаного курсу згідно з квитанціями від 07 вересня 2016 року на суму 5400 грн., від 02 листопада 2016 року на суму 5700 грн. та від 02 грудня 2016 року на суму 4850 грн. (арк.спр.54).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з тим, згідно наданих позивачем доказів є встановленим та підтвердженим факт заподіяння неправомірними діями ОСОБА_1 матеріальної шкоди ОСОБА_2 на суму 16500 грн.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

У зв`язку з вищенаведеним, суд дійшов обґрунтованого висновку, що з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 належить стягнути 16500,00 грн. матеріальної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що така до задоволення не підлягає з врахуванням наступного.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування: моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи з положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки на підставі вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року, цивільний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн. (п`ять тисяч гривень) моральної шкоди. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року, вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року відносно ОСОБА_1 в цій частині залишено без змін.

Таким чином, ураховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на необґрунтованість розміру шкоди, визначеного позивачем та прийнятого судом при розгляді справи, є безпідставними, оскільки спростовуються доказами, наявними у матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.