Провадження № 22-ц/801/1847/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 рокуСправа № 127/22046/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Міхасішина І. В., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Файчук Я. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_2 , за участі Органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Іщук Т. П. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 29 червня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , за участі Органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 вересня 2017 року між ним та ОСОБА_5 був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 635. Предметом цього договору є попереднє погодження сторонами умов договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Умовами цього договору також передбачалося, що ОСОБА_5 на час укладання основного договору зобов`язалася зняти з реєстрації малолітніх/неповнолітніх осіб та надати довідку про відсутність зареєстрованих осіб у цій квартирі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2018 року, яке набрало законної сили 06 серпня 2020 року, задоволений позов ОСОБА_1 , визнано дійсним договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, який укладений на підставі попереднього договору від 27 вересня 2017 року, визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру.

Однак за даними довідки ОСББ «Келецька-111» від 02 вересня 2020 року у квартирі зареєстровані відповідачі. Після реєстрації права власності на спірну квартиру позивач не має змоги вільно користуватися вказаною квартирою, оскільки йому чинять перешкоди відповідачі, які відмовляються добровільно знятися з реєстрації та виселитися з цієї квартири.

Виходячи з наведеного, положень статей 317, 319, 391 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР, позивач зазначає, що припинення права користування житлом колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, тому вважає наявними підстави для виселення відповідачів. Відповідачі ж не є членами сім`ї ОСОБА_1 , ніколи ними не були, однак чинять перешкоду у користуванні майном, а відтак порушують його права. За таких обставин ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Вінницької міської ради /а. с. 34/.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правових підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим, позивач , отримавши право власності на спірну квартиру, був обізнаний про обтяження, а саме про наявність осіб, які зареєстровані та проживають у житловому приміщенні, та не позбавлений можливості при відмові в позові захистити свої права в інший спосіб, про що неодноразово наголошував Верховний Суд.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що після реєстрації права власності на спірну квартиру позивач не має змоги вільно користуватися вказаною квартирою, оскільки йому чинять перешкоди відповідачі, які відмовляються добровільно знятися з реєстрації та виселитися з цієї квартири.

Зазначає, що члени сім`ї попереднього власника квартири користувались нею на підставі сервітуту, однак у зв`язку із переходом права власності на квартиру сервітут на користування даною квартирою теж припинився, відтак подальше проживання відповідачів у даній квартирі є протиправним та порушує право власності позивача.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 538/13030/13-ц право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Саме батьки зобов`язанні забезпечувати своїх дітей усіх необхідним в тому числі житлом, і цей обов`язок не може бути покладений на третю особу позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні адвокат позивача Шиманський В.М. підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката Шиманського В. М., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

27 вересня 2017 року ОСОБА_5 ( свекруха/бабуся відповідачів) та ОСОБА_1 уклали попередній договір, предметом якого є попереднє погодження сторонами умов договору купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 635. Строк укладення основного договору не пізніше 15 листопада 2017 року.

Пунктом третім цього договору сторони погодили, що ОСОБА_5 зобов`язується зняти з реєстрації місця проживання малолітніх/неповнолітніх осіб та надати форму № 3, у якій зазначено про відсутність зареєстрованих осіб у цій квартирі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2018 року, яке набрало законної сили 06 серпня 2020 року згідно ухвали Вінницького апеляційного суду від 06 серпня 2020 року, задоволений позов ОСОБА_1 , визнаний дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений на підставі нотаріально посвідченого попереднього договору 27 вересня 2017 року. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на зазначену квартиру.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 вересня 2020 року за №2 липня 2018 року право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 .

За даними довідки ОСББ «Келецька-111» від 02 вересня 2020 року № 23/11, довідок про реєстрацію місця проживання особи Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 15 жовтня 2020 року № 49832, № 49833, № 49838, від 17 вересня 2018 року № 46009, № 46010, № 46011 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані троє осіб: відповідачка ОСОБА_2 з 14 грудня 2011 року, відповідачка ОСОБА_3 з 14 грудня 2011 року та відповідачка ОСОБА_4 з 13 січня 2012 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 лютого 2021 року за №243013215, №, №243015478 та інформації КП ВМБІ від 18 лютого 2021 року №976 відомості про наявність у власності відповідачів нерухомого майна відсутні.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 09 серпня 2005 року, її батьками зазначені: батько - ОСОБА_6 , мати ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 від 06 січня 2012, її батьками є: батько ОСОБА_7 , мати ОСОБА_2 .

Матір`ю ОСОБА_7 є ОСОБА_5 , попередній власник цієї квартири, що підтверджується актовим записом про народження від 24 січня 1984 року №350, наданим на запит суду Вінницьким міським відділом ДРАЦС Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Відповідачі вселились, проживають в зазначеній квартирі за згодою колишнього власника ОСОБА_5 .

Органом опіки та піклування Вінницької міської ради наданий висновок від 22 грудня 2020 року про недоцільність визнання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції вірно враховані норми статті 391 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном та взяті також до уваги положення частини першої, третьої статті 47 Конституції України за якими, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Встановивши на підставі наявних у матеріалах справи доказів факт набуття відповідачами права користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилися до нього та були зареєстровані там за згодою колишньої власниці майна ОСОБА_5 , як фактична дружина та діти ОСОБА_7 , сина та члена сім`ї власника, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачі набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Позивачем не доведено у судовому засіданні наявність підстав для виселення відповідачів із спірного житла та що таке виселення, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним і єдиним способом захисту права. Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що міським судом при ухваленні рішення були порушені його права власника житла, оскільки право позивача на володіння, користування та розпорядження його власністю судом обмежено не було.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю / постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18/.

При вирішенні питання про припинення права користування житлом відповідачами, судом першої інстанції було вірно враховано баланс інтересів обох сторін, оскільки взято до уваги, що укладаючи попередній договір купівлі продажу квартири від 27 вересня 2017 року, сторони договору встановили обов`язок продавця зняти з реєстрації місця проживання малолітніх/неповнолітніх осіб та надати документи на підтвердження відсутності зареєстрованих осіб у спірній квартирі, що свідчить про обізнаність позивача щодо проживання та реєстрації у спірній квартирі дітей. У свою чергу, відповідачі вселились у дану квартиру на законних підставах ще у 2011- 2012 роках, відкрито та тривалий час користуються даною квартирою, не мають іншого житла, що дає підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання та не допускали порушень житлових прав позивача.

Аналогічний висновок викладено також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року, справа № 752/16688/17, від 19 травня 2021 року, справа № 569/22401/18.

Колегія суддів, з посиланням на норми статті 64 ЖК України відхиляє посилання апелянта на те, що відповідачі не були членами сім`ї власника квартири (продавця), оскільки відповідно до частини 2 даної статті членами сім`ї наймача визнаються і інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З копії попереднього договору від 27 вересня 2017 року та довідки голови ОСББ від 02 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_5 та відповідачі проживали та були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_2 . Доказів того, що ОСОБА_5 не проживала спільно з відповідачами та не вела з ними спільного господарства суду надано не було.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не були взяті до уваги положення частини першої, другої статті 176 СК України та не враховано, що саме батьки зобов`язані забезпечувати своїх дітей усім необхідним майном, в тому числі житлом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом такий обов`язок на третю особу не покладався, а мати дітей діє виключно в їх інтересах, захищаючи право дітей на житло. Наявність у дітей батька, який проживає окремо та який теж зобов`язаний забезпечувати в тому числі і житлом своїх дітей не свідчить про наявність підстав для виселення дітей, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності у батька житла, придатного для проживання дітей.

Крім цього, діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 здобувають освіту в навчальних закладах, які знаходяться в м. Вінниці, про що свідчить довідка КЗ «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №18 Вінницької міської ради від 03 листопада 2020 року, № 506 та договір № 31 про надання освітніх послуг Вінницьким кооперативним інститутом від 09 серпня 2020 року.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Умови проживання малолітньої дитини повинні бути безпечними та відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Здійснюючи правосуддя, суд, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Враховуючи те, що позивачем не доведено наявність підстав для виселення відповідачів з помешкання, в якому вони зареєстровані і в яке вселилися із згоди власника, суд першої інстанції вірно застосував закон, що поширюється на ці правовідносини, повно з`ясував обставини, що мають значення для справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, а відтак не дають підстав для висновку про незаконність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак судові витрати, понесені позивачем під час апеляційного розгляду справи, слід залишити за позивачем.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: І. В. Міхасішин

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 15 вересня 2021 року.