Справа № 279/1603/21
Номер рядка звіту 76
номер провадження 2/279/937/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2021 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого-судді Невмержицької О.А., з секретарем Давиденко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Коростень за участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача Козирєва І.М. , цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського міжрегіонального управління водного господарства басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агенства водних ресурсів України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що з 2014 року працював на посаді тракториста машиніста ОСОБА_4 підприємства Житомирське міжрегіональне управління водного господарства басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агенства водних ресурсів України. 20.01.2020 року був звільнений за власним бажанням на підставі наказу № 26-К від 20.01.2020 року. Про звільнення його було повідомлено 20.01.2020 року у зв`язку з написанням відповідної заяви, та не було допущено до виконання його посадових обов`язків. З наказом про звільнення не був ознайомлений, трудову книжку до даного часу не отримав. Вважає, що його звільнено незаконно, оскільки при прийнятті на роботу, як обов`язковою умовою, було написання заяви про звільнення із займаної посади. Ним була написана вказана заява, без зазначення дати. Просив поновити строк звернення до суду, визнати його звільнення незаконним та поновити на посаді тракториста машиніста ОСОБА_4 підприємства Житомирське міжрегіональне управління водного господарства басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агенства водних ресурсів України.

Позивач та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав викладених в позові, та просили їх задовольнити.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, який рахується з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Про звільнення позивач дізнався 20.01.2020 року, його не було допущено до роботи, про що він сам вказав у позовній заяві, був запрошений для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, однак відмовився отримувати, що зафіксовано письмово, а 21.01.2020 року отримав всі належні виплати при звільненні. Крім того, позивач двічі у 2020 році звертався до керівництва підприємства з проханням надати ряд документів, що свідчить про обізнаність позивача щодо звільнення, доказів поважності пропущення строку звернення до суду позивачем не надано.

В судовому засіданні представник відповідача Козирєв І.М. позовні вимоги не визнав, з підстав викладених у відзиві. Додатково, зазначив, що дата в заяві про звільнення за власним бажанням не є обов`язковим реквізитом та підставою для задоволення позову, просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідь на відзив стороною позивача не подано.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши їх в сукупності з письмовими матеріалами справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомірності звільнення позивача, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП).

Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).

Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені також КЗпП України.

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встанолено судом ОСОБА_1 у 2014 році працевлаштувався на посаду тракториста машиніста на підприємстві відповідача.

З копії журналу вхідної кореспонденції - за вхідним номером 54, слідує що 20.01.2021 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення та в той же день був звільнений за власним бажанням стаття 38 КЗпПУ, на підставі наказу № 26-К від 20.01.2020 року.

21.01.2020 року позивач отримав належні виплати при звільненні. Під час розгляду справи позивач не заперечував факт проведення з ним розрахунку на наступний день після звільнення.

29.01.2020 року та 21.04.2020 року ОСОБА_1 звернувся до керівництва підприємства за заявою про отримання копій документів, а саме попередження про звільнення, розрахунковий лист, наказ про звільненння, заяв, що він писав та трудову книжку, які останній відмовився отримати 12.02.2020 року, що зафіксовано письмово, а також які були направлені йому поштою 12.02.2020 року, і повторно 29.05.2020 року.

12.02.2020 року ОСОБА_1 відмовився отримати трудову книжку і копію наказу про звільнення, про що свідчать підписи працівників підприємства.

Статтею 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39).

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву.

Тобто, працівник наділений безумовним правом відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням, але до закінчення двотижневого строку, встановленого статтею 38 КЗпП України, і в такому випадку звільнення за власним бажанням не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Позивач був звільнений в день подання заяви про звільнення за власним бажанням.

Однак, позивачем не доведено, що написання заяви про звільнення за власним бажанням було вчинено під час прийняття його на роботу або під тиском, та не відповідало його внутрішній волі. При цьому, позивач не був обмежений у праві відкликати цю заяву з моменту написання у будь-який спосіб, зафіксований належним чином, та не подавав відповідних заяв до правоохоронних органів щодо порушення його прав (таких доказів суду не надано).

До того ж, наявність дати в заяві про звільнення, яка пройшла відповідну реєстрацію, не є обов`язковим реквізитом такої заяви, а відтак посилання позивача на цю обставину є необгрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Спір про звільнення - це спір за позовом про поновлення на роботі.

Предметом позову у справі, є вимога про поновлення на роботі.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів " вказує, що встановлені статтями 228,223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Позивач звернувся до суду з позовом пов`язаним з його звільненням 29.03.2021 року, при цьому в обгрунтування позову зазначив, що про звільнення дізнався 20.01.2020 року.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , 21.01.2020 року отримав належні розрахункові кошти при звільненні, та 29.01.2020 року звернувся до керівництва підприємства з вимогою надати копію наказу про звільнення і трудової книжки, однак отримати їх відмовився, що зафіксовано письмово працівниками підприємства. 21.04.2020 року повторно звертався з вимогою надати вищевказані документи, які були направлені йому поштовим зв`язком 29.05.2020 року, що свідчить про те, що ОСОБА_1 про звільнення був обізнаний, отримати трудову книжку та наказ про звільнення відмовився.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Встановивши, що відповідачем при звільненні позивача допущено порушення норм трудового права, проте останній, з відповідним позовом до суду звернувся лише 29.03.2021 року (більше ніж через рік після звільнення), ОСОБА_1 пропустив встановлений трудовим законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, не навів достатніх та обґрунтованих підстав об`єктивної неможливості звернення до суду з позовом у передбачений статтею 233 КЗпП України строк, а відтак, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.43,55 Конституції України, ст.ст.4,12,81,141,259,263-265 ЦПК України, ст.ст. 38,233,235 КЗпП України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня складання повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони та учасники :

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , місце перебування: АДРЕСА_2 , свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю серія ЖТ №001122 від 31.10.2019 року.

Відповідач:Житомирське міжрегіональне управління водного господарства басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агенства водних ресурсів України, місце знаходження: м.Житомир проспект Незалежності, 55А, код 010338869.

Представник відповідача: Козирєв Ігор Миколайович, адреса для листування: м.Житомир вул.Кафедральна, 5аоф.206, свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю №000863 від 26.07.2017 року.

Повне рішення виготовлено 13.09.2021 року.

Суддя : Невмержицька О.А.