У Х В А Л А

Справа № 200/15543/13-ц

Провадження № 4-с/932/63/21

09 вересня 2021 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.,

при секретарі Громовику Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі скаргу представника боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Каляшева Деміса Михайловича на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Данченка Олега Миколайовича, заінтересована особа стягувач ТОВ «Росвен Інвест Україна», -

В С Т А Н О В И В:

15.06.2021 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла скарга представника боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Каляшева Деміса Михайловича на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Данченка Олега Миколайовича, заінтересована особа стягувач ТОВ «Росвен Інвест Україна», яка ухвалою суду від 16.06.2021 року залишена без руху.

08.07.2021 року канцелярією суду передано судді матеріали цивільної справи № 200/15543/13-ц.

09.07.2021 року до суду надійшла заява представника боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Каляшева Деміса Михайловича про усунення недоліків скарги, що визначені в ухвалі суду від 16.06.2021 року.

Скарга обґрунтована наступним чином. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2021 року виконавчі листи, що видані у справі № 200/15543/13-ц, визнані такими, що не підлягають виконанню. 21.05.2021 Шевченківському відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції була направлена копія ухвали від 20.04.2021 року, що набрала законної сили 06.02.2021 року з клопотанням про зняття обтяжень, накладених за виконавчими листами, що видані у справі № 200/15543/13-ц, на підставі статей ст. ст. 27, 37, 39, 40 ЗУ «Про виконавче провадження». 24.05.2021 року відділом отримано вказаний лист. Відділ ДВС прийом громадян в даний час не проводить, в зв`язку з проти епідеміологічними заходами протидії поширенню COVID -19, телефони не працюють, тому скаржники були позбавлені можливості контролювати опрацювання їх клопотання. 09.06.2021 року представником скаржників отримано відповідь відділу ДВС від 21.05.2021 року, з якої нічого зрозуміти неможливо. Так, з одного боку державний виконавець визнає той факт, що ухвала суду є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в наступному абзаці вже говорить про відсутність підстав для зняття обтяжень на підставі даної ухвали, при цьому повністю ігноруючи положення чинного законодавства, а саме ст. 40, п. 5 ч. 1 ст. 39, у взаємозв`язку з ч. 7 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження». Наслідком прийняття вищезгаданої ухвали від 20.04.2021 року у справі № 200/15543/13-ц є безумовне закінчення виконавчого провадження. Наслідком закінчення виконавчого провадження є зняття всіх накладених обтяжень в рамках даного виконавчого провадження, з урахуванням того, що рішення суду виконано в повному обсязі, тобто прийняття даної ухвали усуває подальшу необхідність збереження арешту майна солідарних боржників, як засобу для забезпечення реального виконання рішення та встановлює відсутність подальшої законної мети втручання у право власності боржника. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Відповідно до п.3 ст. 39 ЗУ "Про виконавче провадження", у випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Згідно з вимогами ст. 40 ЗУ "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно до ч. 7 ст. 27 ЗУ "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Право власності охороняється конвенційними та конституційними нормами, низкою норм цивільного законодавства та може бути обмежено у виконавчому провадженні лише тимчасово, з метою виконання судового рішення. Арешт майна боржника та заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження мають тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками триваючого (чинного) виконавчого провадження.

Нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

У зв`язку з викладеним, представник скаржників прохає відновити термін для оскарження дій державного виконавця та визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Данченка Олега Миколайовича, усунути порушення, шляхом зняття арешту майна та заборону на його відчуження, вжитті на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данченка Олега Миколайовича, припинити всі записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі боржників, внесені на підставі виконавчих листів у справі № 200/15543/13-ц та у зв`язку з необхідністю реального забезпечення виконання рішення суду на підставі виконавчих документів, виданих у справі № 200/15543/13-ц.

У судове засідання скаржники та їх представник не з`явились. До суду надійшла заява представника скаржників, у якій він прохав вирішити справу у його відсутність. Скаргу підтримав та прохав задовольнити.

Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) явку державного виконавця у судове засідання не забезпечив. Про день, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином. Правом на подання заперечень чи пояснень не скористався.

Заінтересована особа у судове засідання не з`явилась, про причини неявки до суду не повідомила, письмових заяв чи клопотань не надала.

В зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши скаргу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про її обґрунтованість та часткове задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.01.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №200/15543/13-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором про надання траншу укладеного на підставі Рамкової угоди були задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ), фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк»(03115, м. Київ, проспект Перемоги, 107-А, , МФО 320984, тр./р НОМЕР_4 у АТ «ПроКредит Банк») 261 725,54 (двісті шістдесят одна тисяча сімсот двадцять п`ять) гривень 57 (п`ятдесят сім ) копійок заборгованості, що складається з заборгованості по капіталу 73 012,35 грн., відсотки за фактичне користування кредитом 55 465,65 грн., пеня за прострочення платежів 133 247,54 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ), фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк»(03115, м. Київ, проспект Перемоги, 107-А, , МФО 320984, тр./р НОМЕР_4 у АТ «ПроКредит Банк») 2 617,26 (дві тисячі шістсот сімнадцять) гривень 26 (двадцять шість) копійок судового збору. Рішення набрало законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалося.

На виконання вищевказаного рішення Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчі листи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2017 року було замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» () у виконавчих листах, виданих на підставі рішення суду у справі № 200/15543/13-ц.

Відповідно до п.3.1 Угоди про врегулювання заборгованості №7346257 від 02.09.2020 року, укладеної між ТОВ «Росвен Інвест Україна» та ОСОБА_1 вбачається, що сторони домовились про те, що у разі погашення боржником заборгованості у розмірі 70000,00 грн. у строк до 11.09.2020 року (включно), зобов`язання боржника за кредитним договором вважаються припиненими з моменту повного виконання боржником, відповідно до умов цього пункту, взятих на себе зобов`язань.

Згідно листа № 7346257 від 07.09.2020 року директора ТОВ «Росвен Інвест Україна» Кашпур М.Л., ТОВ повідомило ОСОБА_1 про те, що не має будь-яких майнових претензій до ОСОБА_1 , поручителів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишок боргу списано та анульовано за кредитним договором №12.9682 від 11.12.2006 року. В подальшому ТОВ «Росвен Інвест Україна» також відмовляється від будь-яких претензій майнового характеру щодо кредитного договору №12.9682 від 11.12.2006 року (боргова справа №7346257).

Ухвалою суду від 20.04.2021 року виконавчий лист, що виданий 15.01.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №200/15543/13-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «ПроКредит Банк» у розмірі 261725,54 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню; виконавчий лист, що виданий 07.05.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №200/15543/13-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «ПроКредит Банк» у розмірі 2617,26 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню.

Скаржники посилаються на те, що виконавчою службою 24.05.2021 року отримано копію ухвали суду від 20.04.2021 року, якою визнано такими, що не підлягають виконанню виконавчі листи у справі № 200/15543/13ц.

Згідно відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 01.06.2021 року № 24578/7 на підставі виконавчого листа виданого Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська № 200/15543/13-ц виданого 15.01.2014 року були відкриті виконавчі провадження № 93299428 та № 43299202, у яких боржником була ОСОБА_1 . Підстави для скасування арешту майна та закриття виконавчих проваджень відсутні, оскільки виконавчі провадження завершені раніше, у липні 2018 року, шляхом повернення виконавчих документів стягувача, а така дія не є підставою для зняття арешту з майна.

Згідно відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 01.06.2021 року № 25704/7 на підставі виконавчого листа виданого Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська № 200/15543/13-ц виданого 07.05.2014 року були відкриті виконавчі провадження № 43299586 та № 43299709, у яких боржником був ОСОБА_2 . Підстави для скасування арешту майна та закриття виконавчих проваджень відсутні, оскільки виконавчі провадження завершені раніше, у липні 2018 року, шляхом повернення виконавчих документів стягувача, а така дія не є підставою для зняття арешту з майна.

У витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виготовленого станом на 16.08.2021 року, наявні наступні записи про обтяження майна ОСОБА_1 :

№ 5524011 від 30.04.2014 року про арешт усього нерухомого майна боржника на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийнятої Бабушкінським ВДВС ДМУЮ від 24.04.2014 року у виконавчому провадженні № 43132202;

№ 6078791 від 20.06.2014 року про арешт усього нерухомого майна боржника на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийнятої Бабушкінським ВДВС ДМУЮ від 14.05.2014 року у виконавчому провадженні № 43299202.

У витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виготовленого станом на 16.08.2021 року, наявний записи про обтяження майна ОСОБА_2 № 6079020 від 20.06.2014 року про арешт усього нерухомого майна боржника на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийнятої Бабушкінським ВДВС ДМУЮ від 14.05.2014 року у виконавчому провадженні № 43299586.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно вимог ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Нормою ст. 449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Враховуючи те, що предметом оскарження є бездіяльність виконавця, що виразилась у незнятті арешту з майна, яка є триваючою, строк на подання скарги не пропущений.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 18 Закону У країни «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 48 цього Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (ч. 2 ст. 40 цього закону).

Відповідно до змісту ст. 451 ЦПК України скарга підлягає задоволенню лише при встановленні, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця прийняті або вчинені не у відповідності до вимог закону, поза межами повноважень суб`єкта оскарження, і права чи свободи заявника були порушені.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (ToscutaandOthers v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, Європейський суд у своєму рішення по справі Yvonnevan Duynv. Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акту, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у Конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права скаржника, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать, що державними виконавцями при примусовому виконанні виконавчих листів у цивільній справі № 200/15543/13ц у виконавчих провадженнях № 43299202 та № 43299586 накладено арешти на майно боржників, які не зняті при прийнятті постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві. Правові підстави для зняття арешту з майна при прийнятті постанови виконавця про повернення виконавчого документу стягувачеві, відсутні, оскільки причини, що зумовлювали повернення виконавчих документів вказують на те, що судове рішення виконано не було. Після повернення виконавчого документу ні виконавець, ні начальник відділу виконавчої служби, вже не мають повноважень та правових підстав для скасування арешту майна. З цих самих підстав, у виконавчої служби не має повноважень на закінчення виконавчого провадження у інший спосіб.

В цей же час, встановлено, що боржником заборгованість за кредитом погашена, що стало підставою визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню. Визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, у випадку, якби виконавчі провадження ще тривали, потягли б за собою закінчення виконавчого провадження з одночасним зняттям виконавцем арешту з майна боржників. Оскільки виконавчі провадження завершені раніше, ніж виконавчі листи визнані такими, що не підлягають виконанню, за умов, що унеможливлювали зняття арешту з майна боржників при невиконанні рішення суду, державними виконавцями не допущено протиправної бездіяльності та зобов`язати їх до вчинення дій з зняття арешту з майна, що поза їх компетенцією на цей час, неможливо.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Згідно із ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

У п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6 роз`яснено, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК України(стаття 451 ЦПК Україниу чинній редакції), у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Суд враховує і те, що боржники, в силу недостатньої законодавчої урегульованості даного питання, стали заручниками ситуації, коли позбавлені права на звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту за наведених вище підстав, а також відсутня позасудова процедура скасування арешту з майна при встановлених підставах завершення виконавчого провадження. Однак, і правові підстави для продовження існування арешту, який був вжитий в межах виконавчих проваджень № 43299202 та № 43299586, відсутні, через відсутність заборгованості.

Тому, частково задовольняючи скаргу, суд виходить з того, що метою арешту майна (коштів) боржника є необхідність забезпечення реального виконання рішення. Вжиття такого заходу пов`язано із встановленням виконавцем об`єктивних чинників, що вказують на небажання боржника виконати судовий акт добровільно, або на відсутність у нього грошових коштів, необхідних для погашення боргу, у зв`язку з чим є потреба в арешті того майна, що може бути реалізовано публічно для задоволення майнових вимог стягувача, підтверджених відповідним судовим рішенням. Застосовувана адміністративна процедура має переслідувати легітимну мету.

В контексті ефективного захисту права, утілюючи мету цивільного судочинства, враховуючи положення ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», які не містять норм, що зумовлюють, за встановлених фактичних обставин справи, самостійного скасування виконавцем публічного обтяження майна боржника, суд приходить до висновку про задоволення скарги у частині скасування арешту майна боржників, який накладений постановами виконавців від 14.05.2014 року у виконавчому провадженні № 43299586 та від 14.05.2014 року у виконавчому провадженні № 43299202.

У частині припинення всіх записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі боржників, що внесені на підставі виконавчих листів у справі № 200/15543/13-ц, скарга задоволенню не підлягає, оскільки предметом судового контролю є виконавчі дії чи бездіяльність виконавця, а не дії державних реєстраторів, що вчиненні на виконання постанови державного виконавця про арешт майна.

За викладених обставин, скарга підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 2, 4, 10, 12-13, 258-260, 353, 447-453 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу представника боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Каляшева Деміса Михайловича на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Данченка Олега Миколайовича, заінтересована особа стягувач ТОВ «Росвен Інвест Україна» задовольнити частково.

Арешт, який накладений постановою Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 14.05.2014 року на майно боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 43299586 зняти.

Арешт, який накладений постановою Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 14.05.2014 року на майно боржниці ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 43299202 зняти.

У задоволенні скарги в іншій частині відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська протягом 15 днів з дня її складення.

Суддя В.В. Куцевол