09.09.2021 Єдиний унікальний номер 205/7002/19
Єдиний унікальний номер судової справи 205/7002/19
Номер провадження 2/205/358/21
РІШЕННЯ

іменем України

09 вересня 2021 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/7002/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна Ірина Олександрівна про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 серпня 2019 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна Ірина Олександрівна, про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов, з урахуванням уточненої позовної заяви від 08 жовтня 2020 року, обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є сестрою ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_2 і ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина, зокрема, на Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємці ОСОБА_5 : донька ОСОБА_1 , син ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом кожний по 1/6 вищевказаного домоволодіння.

07 червня 1999 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено мирову угоду, затверджену Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, щодо отримання позивачем компенсації за свою частку майна в розмірі 1000 доларів США від ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача ОСОБА_4 , дружиною якого є відповідач ОСОБА_3 .

Позивач дізналася, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 22 травня 1990 року шлюб між її батьками було розірвано, тобто на час смерті ОСОБА_6 . ОСОБА_2 не була його дружиною, а, отже, і спадкоємцем.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просить визнати недійсним свідоцтво на спадщину за законом, видане Другою дніпровською державною нотаріальною конторою 23 серпня 1996 року по справі №569/96, зареєстроване в реєстрі за №4-2537, зареєстроване 26.11.1996 року в БТІ м. Дніпропетровська під №362-90 на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати право власності на ј частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

24 вересня 2019 року від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 надійшов відзив по позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень представник зазначив, що позивач не могла не знати 29 років про розірвання шлюбу між її батьками, оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом видане 23 серпня 1996 року, тому строк позовної давності сплинув. Окрім того, у відзиві вказано, що неправомірною є вимога позивача щодо визнання за нею права власності на ј частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки 1/6 частину з цієї ј частини позивач вже отримала як спадкоємець за законом та вільно розпорядилась нею, уклавши мирову угоду з ОСОБА_2 . Доказів щодо невиконання угоди відповідачем позивач не надала. До того ж, як зазначено у відзиві, спірне домоволодіння з 13 липня 2000 року повністю належало ОСОБА_4 .

Також представником відповідача ОСОБА_3 подано до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2020 року та 30 червня 2020 року витребувано докази з Другої дніпровської державної нотаріальної контори та з Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, закінчено підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 позов підтримали, просили задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Від відповідача ОСОБА_10 надійшла заява, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов визнала, не заперечувала проти його задоволення.

Третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. в судове засідання не з`явилася, у заяві просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи: Другої дніпровської державної нотаріальної контори просив судове засідання проводити за її відсутністю.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали шлюб 11 жовтня 1952 року (а.с.11) та згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 шлюб між ними розірвано 22 травня 1990 року (а.с.15), що також підтверджується випискою з рішення Ленінського районного народного суду м Дніпропетровська від 22 січня 1990 року (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.10).

Ѕ частина домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 серпня 1996 року Другою дніпропетровською державної нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2535, належала ОСОБА_2 (а.с. 153).

Інша Ѕ частина вказаного будинку, на яку відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_5 , належала йому на підставі договору забудови, виданого ленінським РКХ м Дніпропетровська 22 червня 1959 року та посвідченого Третьою дніпропетровської ДНК 25 червня 1959 року за № 1-3832 (а.с.148-149).

Вищезазначене спадкове майно в рівних частках, а саме по 1/6 частині домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , отримали: ОСОБА_2 та син спадкодавця ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 23 серпня 1996 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2537 (а.с.154), а також ОСОБА_1 , що підтверджується додатковим свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 12 липня 1997 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за № 4-1967 (а.с.157).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 1999 року, затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 за позовом про поділ домоволодіння в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, відповідно до умов мирової угоди визнано право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , яка раніше належала ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 12 липня 1997 року, виданого Другою державною нот конторою м. Дніпропетровська, реєстр № 4-1967; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму еквівалентну 1 000 доларів США за 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом передачі суми еквівалентної 500 доларам США в момент підписання мирової угоди та суми еквівалентної 500 доларам США в строк до 01 січня 2000 року (а.с.182).

Доказів щодо оскарження вказаної ухвали суду позивачем не надано.

13 липня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 5/6 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.47).

25 січня 2019 року ОСОБА_4 , якому вищевказане домоволодіння належало повністю, помер (а.с.31).

Відповідач ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.32).

У позові ОСОБА_1 просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 23 серпня 1996 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2537, посилаючись на те, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини не була дружиною спадкодавця ОСОБА_5 , а отже і спадкоємцем першої черги.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкування здійснюється за заповітом і за законом.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 , останній заповіт за життя не склав.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Виходячи зі змісту вказаних норм закону, спадкоємцями ОСОБА_5 були його діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 , шлюб між якою та спадкодавцем було розірвано в 1990 році, до спадкоємців першої черги не належала.

Отже, отримала свідоцтво про право на спадщину без правових підстав. Тому позов в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним щодо спадкоємця ОСОБА_2 суд вважає обґрунтованим.

Однак, щодо вимоги позивача визнати за нею право власності на ј частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Виходячи з того, що спадкоємцями першої черги після ОСОБА_5 були лише його діти, таким чином, дітям належить по Ѕ частині спадку, а отже, ОСОБА_1 ј частина спірного домоволодіння.

Як встановлено судом, 12 липня 1997 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 на 1/6 частину спірного домоволодіння та розпорядилася ним, уклавши мирову угоду, затверджену ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 1999 року. Тобто 1/6 частина будинку, що є 2/3 частинами від ј частини будинку була вже отримана ОСОБА_1 у спадок та позивач нею вже розпорядилася. Вищезазначена мирова угода не є предметом спору в даній справі.

Враховуючи викладене, право власності на ј частину не може бути визнано за ОСОБА_1 , тому обґрунтованим є вимога щодо визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/12 частину спірного домоволодіння.

Однак, представником відповідача ОСОБА_3 подано заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що свідоцтво про право на спадщину, яке позивач просить визнати недійсним видано у 1996 році, у зв`язку із чим строк позовної давності для звернення до суду з позовом пропущено.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Загальний строк позовної давності 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У позові ОСОБА_1 зазначила, що дізналася про розірвання шлюбу між батьками, розбираючи документи матері для її звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому вважає, що строк позовної давності не пропущено.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснила, що між нею та ОСОБА_5 дійсно було розірвано шлюб у 1990 року, про що їх дітям: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , родичам та знайомим було відомо. ОСОБА_2 повідомила суду, що після розірвання шлюбу говорила про це своїм дітям.

Таким чином, твердження позивача, що про розірвання шлюбу між батьками їй стало відомо випадково тільки після підготовки документів матері для прийняття спадщини після ОСОБА_4 , спростовано в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду сплив у 1993 році, з позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише 14 серпня 2019 року, тому суд на підставі ст. 267 ЦК України відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23 серпня 1996 року по справі №569/96 зареєстрованого в реєстрі за №4-2537, зареєстрованого 26.11.1996 року в БТІ м. Дніпропетровська під №362-90 на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання права власності на ј частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо заяви відповідача ОСОБА_2 про визнання позову суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову ухвалює рішення про задоволення позову лише за наявності для того законних підстав та якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи, що законні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а також те, що його задоволення порушить права інших осіб, а саме спадкоємців ОСОБА_4 , суд не приймає визнання позову відповідачем ОСОБА_2 .

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви в розмірі 1 768,40 грн., слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 524. 525, 529, 548 ЦК УРСР, ст. 267 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 89, 141, 259, 265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна Ірина Олександрівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23 серпня 1996 року по справі №569/96 зареєстрованого в реєстрі за №4-2537, зареєстрованого 26.11.1996 року в БТІ м.Дніпропетровська під №362-90 на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання права власності на ј частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 -відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 вересня 2021 року.

Суддя Н.Г.Остапенко