Провадження № 2/344/637/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Лукинів І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку -

В С Т А Н О В И В:

АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (надалі - «Позивач»), звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (надалі - відповідачі) про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зняття з реєстраційного обліку вказаних громадян.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв`язку з набуттям банком права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у позасудовому порядку, ним на адресу відповідачів направлено вимогу про усунення порушень, зокрема, виселення з даної квартири, яку залишено без задоволення відповідачами.

У зв`язку з цим, Позивачем, як власником квартири, подано позов про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування даною квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку.

Представником Позивача на адресу суду подано додаткові письмові пояснення та подано заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представником відповідачів на адресу суду подано відзив на позов, у яких він покликається на відсутність у відповідачів іншого житла, як на підстави позову, а також на наявність у відповідачів сервітуту на користування чужим майном.

Представник Відповідачів подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

30.12.2003 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 набули право власності (спільна сумісна) на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, копія якого долучена до матеріалів справи (Рішення Івано-Франківського апеляційного суду від 20.05.2020 року у справі №344/16105/19).

14.03.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір, згідно якого банк надав ОСОБА_3 кредит в розмірі 20000,00 дол. США.

14.03.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , як майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_3 по договору про надання відновлювальної кредитної лінії №1022-22/340 від 14.03.2007 року було укладено іпотечний договір, за яким іпотекодавці - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 передали в іпотеку іпотекодержателю АКБ «Укрсоцбанк» нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

19 лютого 2019 року державним реєстратором Цалин А.Б. здійснено за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» запис №30676398, яким змінено власників трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 30 грудня 2003 року в частках по 1/4 кожному на ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою для здійснення даного запису зазначено іпотечний договір Д-431 від 26.04.2006 року, та повідомлення про звернення на предмет іпотеки від 07.09.2018 року.

Рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 20.05.2020 року у справі №344/16105/19, залишеним без змін Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Цалина Андрія Богдановича, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Цалина Андрія Богдановича від 19 лютого 2019 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , номер запису 30676398 за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» - відмовлено.

Згідно з довідкою №02-02/1235 виданою КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» про зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , у спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

19.08.2019 року АТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 направлено вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку, яку відповідачами залишено без задоволення.

У зв`язку з цим, покликаючись на наявність зареєстрованого права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», звернулось до суду з даним цивільним позовом.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зокрема про наявність відповідних речових прав ОСОБА_1 , яка з 21.11.1984 року зареєстрована і проживає у даному житловому приміщенні. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій Позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 205/5044/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99575109).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 205/5044/19, «враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням».

З огляду на викладене, зокрема, на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 205/5044/19, Суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст.109 ЖК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 288-289 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.09.2021 р.

Суддя: Домбровська Г.В.