Номер провадження: 22-ц/813/6384/21
Номер справи місцевого суду: 523/2192/20
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Суворовський районний відділ у м. Одесі Державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з цим позовом до суду, посилаючись на те, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 . Дана квартира не приватизована й відноситься до комунального житлового фонду. Фактично у квартирі постійно проживають ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_2 та їх дочка ОСОБА_3 . Квартира є трикімнатною, загальною площею 62,63 кв.м., житловою - 37,64 кв.м. Раніше у цій квартирі мешкали відповідачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . У 1984 р. ОСОБА_5 одружився й переїхав на постійне місце проживання до своєї дружини, з того часу він у спірній квартирі не проживає, проте залишається зареєстрованим за цією адресою. ОСОБА_4 мешкав у квартирі до травня 2017 року та вів антисуспільний образ життя - зловживав спиртними напоями, вчиняв дебоші на скандали. Однак у травні 2017 р. він виїхав на постійне проживання за межі м. Одеси та з того часу у квартирі не проживає. Весь цей час виключно позивачі сплачують комунальні та інші платежі за користування квартирою, проводять у квартирі капітальні та поточні ремонти за свій рахунок. Відповідачі жодного разу не фінансували ці витрати й не переймалися станом квартири. Враховуючи зазначене, позивачі просили усунути їм перешкоди у користуванні власністю, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 в судове засідання 14.09.2021 року не з`явилася, від її імені через електронну пошту до апеляційного суду надійшла заява про перенесення судового розгляду через захворювання. При цьому у поданій заяві електроний підпис ОСОБА_1 (представника) відсутній, а до самої заяви ОСОБА_1 не додано документів про її звернення до лікаря, наявність хворобливого стану і про неможливість у зв`язку з цим бути присутньою в судовому засіданні. Також у заяві не вказано про неможливість забезпечення участі представника.

Будучи належним чином повідомленими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання 14.09.2021 року не з`явилися, про причини не явки не повідомили.

В судове засідання 14.09.2021 року зявився представник ОСОБА_4 адвокат Шепель В.С.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 адвокат Шепель В.С. просив рішення суду залишити без змін і додав докази про сплату ОСОБА_4 комунальних послуг по спірній квартирі починаючи з вересеня 2018 року, тобто за півтора роки до звернення позивачів до суду з вимогою про втрату ОСОБА_4 права користування квартирою. Представник ОСОБА_4 повідомив, що той не був належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи і тому не міг забезпечити подання даних доказів в суді першої інстанції особисто або через представника.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами факту непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин та втрату відповідачами інтересу до спірного житла, тобто з недоведеності обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

-у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,63 кв.м., житловою - 37,64 кв.м., яка не приватизована, відноситься до комунального житлового фонду та перебуває на балансі Одеської міської ради, зареєстровані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 4);

-рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по цивільній справі №523/11614/17 від 27 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради про зміну договору найму житлового приміщення, укладення договору найму, зобов`язання відкрити особистий рахунок було задоволено. Внесено зміни в договір найму житлового приміщення по квартирі АДРЕСА_1 . Виділено у користування ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 кімнату площею 12,79 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 . Виділено у користування ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 кімнати площею 17,0 кв.м. та 6,91 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 . Залишено у спільному користуванні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 кухню площею 9,80 кв.м., коридор площею 5,91 кв.м., туалет площею 0,98 кв.м., ванну кімнату площею 1,95 кв.м.. у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано Суворовську районну адміністрацією Одеської міської Ради укласти з ОСОБА_4 самостійний договір найму на кімнату площею 12,79 кв.м.., на склад сім`ї з двох осіб: ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано Суворовську районну адміністрацією Одеської міської Ради укласти з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 самостійний договір найму на кімнати площею 17,0 кв.м. та 6,91 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 41-45).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення длярозгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що не проживання відповідачів у квартирі на постійній основі обумовлено складними особистими стосунками з позивачами і що відповідачі не втратили інтересу до спірної квартири, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про недоведеність позивачами обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог (якими було обґрунтовано заявлені до відповідачів вимоги).

В порядку перевірки доводів апеляційної скарги колегією суддів витребувано інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень щодо результату розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2020 року.

Так, згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що 02.06.2021 року постановою Одеського апеляційного суду в порядку розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року по цивільній справі №523/11614/17, яким було виділено у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кімнату площею 12,79 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 кімнати площею 17,0 кв.м. та 6,91 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , залишено у спільному користуванні сторін кухню площею 9,80 кв.м., коридор площею 5,91 кв.м., туалет площею 0,98 кв.м., ванну кімнату площею 1,95 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , зобов`язано Суворовську районну адміністрацією Одеської міської Ради укласти з ОСОБА_4 самостійний договір найму на кімнату площею 12,79 кв.м., на склад сім`ї з двох осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 , зобов`язано Суворовську районну адміністрацією Одеської міської Ради укласти з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 самостійний договір найму на кімнати площею 17,0 кв.м. та 6,91 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у вимогах ОСОБА_4 по цивільній справі №523/11614/17, апеляційний суд виходив з того, що у разі вчинення позивачу перешкод у користуванні квартирою, права позивача мають захищатися не у спосіб виділення йому у користування частки квартири та зобов`язання Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради укласти з ним самостійний договір найму, а шляхом усунення перешкод в користуванні вказаною квартирою.

Також апеляційний суд при перегляді в апеляційному порядку справи №523/11614/17 вказав, що задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 частково пов`язано з неправомірністю посилання апелянтів, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки апелянти не додали до апеляційної скарги відповідних належних доказів.

У справі, рішення в якій переглядається позивачами наданий акт про не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі з травня 2017 року, а ОСОБА_5 з 1984 року.

Як вбачається зі змісту рішення суду апеляційної інстанції від 02.06.2021 року у справі №523/11614/17, ОСОБА_4 звернувся до суду до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у серпні 2017 року з позовом про зміну договору найму житлового приміщення, укладення договору найму, зобов`язання відкрити особистий рахунок, посилаючись на вчинення відповідачами перешкод у користуванні ним квартирою АДРЕСА_1 .

Тобто між ОСОБА_4 та позивачами існує спір з приводу здійснення йому з боку позивачів перешкод у користуванні квартирою і намагання ОСОБА_4 захистити своє право в суді свідчить про те, що ОСОБА_4 не втратив інтересу до квартири і звернувся до суду з позовом до спливу 6-ти місячного строку (рахуючи з травня 2017 року).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції набув правильного висновку про недоведеність позивачами обставин, на які вони посилалися у позові, в обґрунтування заявлених позивачами вимог до ОСОБА_4 з посиланням на правові підстави втрати права користування та їх наслідки передбачені ст. 72 ЖК України (визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад 6-ти місячного строку встановленого ст. 71 ЖК України).

Крім того в якості правової підстави заявлених вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування посилалися у позові на ст. 107 ЖК України (вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті).

Колегія суддів звертає увагу, що на підставі ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення або член його сім`ї може бути визнаний судом таким, що втратив право користування цим приміщенням, якщо фактичні дані справи свідчать про обрання ним іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому жилому приміщенні, перевезення туди майна, виїзд до іншого населеного пункту і постійна прописка в ньому чи укладення там трудового договору на невизначений строк тощо).

З представленого позивачами акту від 22.08.2018 року, який підписаний трьома сусідами, підписи яких завірені майстром дільниці № 6 УК «Суворовський» та відповіді Хаджибейського відділення Суворовського відділу поліції ГУНП в Одеській області від 22.08.2018 року в якій міститься посилання на акт сусідів підписи яких завірені майстром дільниці № 6 УК «Суворовський» вбачається, що ОСОБА_4 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з травня 2017 року. Зміст акту від 22.08.2018 року не містить відомості, що ОСОБА_4 не проживає на спірній жилплощі саме у зв`язку з обранням ним іншого постійного місця проживання.

Будь-яких інших належних доказів (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому жилому приміщенні, перевезення туди майна, виїзд до іншого населеного пункту і постійна прописка в ньому чи укладення там трудового договору на невизначений строк тощо) позивачами не надано і посилання на такі докази у їх позові відсутні.

Що стосується рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про втрату права користування квартирою ОСОБА_5 , то колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 72 ЖК України передбачає наслідки у вигляді визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею у разі її відсутності понад встановлені строки.

Зі змісту судових рішень у справі №523/11614/17 вбачається, що ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 практично не проживає, але періодично навідується у квартиру.

Дані обставини свідчать про наявність у ОСОБА_5 інтересу до квартири і одночасно не надають достатніх підстав для однозначного висновку, що перерва між відвідуваннями ОСОБА_5 квартири, тобто його відсутність у квартирі дійсно перевищувала би 6 місяців.

В акті від 22.08.2018 року, який підписаний трьому сусідами, підписи яких завірені майстром дільниці № 6 УК «Суворовський» зазначено про не проживання ОСОБА_5 з 1984 року, але при цьому не містить відомості, що ОСОБА_4 не проживає на спірній жилплощі саме у зв`язку з обранням ним іншого постійного місця проживання, а інших належних доказів цьому у вигляді повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому жилому приміщенні, перевезення туди майна, виїзд до іншого населеного пункту і постійна прописка в ньому чи укладення там трудового договору на невизначений строк тощо позивачами до позову не додано.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосудця (рішення у справі «Hirvisaariv. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «RuizTorijav. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaariv. Finland», заява № 49684/99, п. ЗО, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24.09.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін