ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 657/498/19 Головуючий в І інстанції: Ковальчук О.В.
Номер провадження: №22-ц/819/1526/21 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Давиденко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Турутя Захара Олеговича, діючого від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Тріус", на рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 05 травня 2021 року, у складі судді Ковальчук О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Тріус" про визнання додаткової угоди до договору оренди недійсною,

В С Т А Н О В И В :

21 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.165-166),просила:

--- визнати недійсною додаткову угоду від 31 серпня 2016 року, укладену ТОВ "Агро-Тріус" щодо земельної ділянки з кадастровим номером :19:006:0085 площею 0,6986 га;

--- скасувати запис про інше речове право за номером 13671039 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 28713935 від 14 березня 2016 року на земельну ділянку за кадастровим номером :19:006:0085 площею 0,6986 га з одночасним припиненням таких речових прав;

--- визнати недійсною додаткову угоду від 31 серпня 2016 року, укладену ТОВ "Агро-Тріус" щодо земельної ділянки з кадастровим номером :19:006:0083 площею 2,5314 га;

--- скасувати запис про інше речове право за номером 13670710 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 28713536 від 14 березня 2016 року на земельну ділянку за кадастровим номером :19:006:0083 площею 2,5314 га з одночасним припиненням таких речових прав.

Позов обґрунтований наступним.

Згідно Державних актів на право власності на земельні ділянки їй належать дві земельні ділянки з кадастровими номерами :19:006:0083 та :19:006:0085 площею відповідно 2,53 га та 0,7 га.

08 грудня 2011 року між нею та ТОВ "Агро-Тріус" було укладено два договори оренди вказаних земельних ділянок, термін дії яких спливає у 2018 році. Оскільки вона не мала наміру продовжувати подальшу співпрацю з ТОВ "Агро-Тріус" стосовно оренди належним їй ділянок, у 2018 році заздалегідь повідомила листом керівництво даного підприємства про відмову від подальшої оренди з метою запобігання автоматичної пролонгації цих договорів.

Однак, 17 жовтня 2018 року отримала від ТОВ "Агро-Тріус" листа про відмову у припинені орендних відносин з тих підстав, що вона нібито 31 серпня 2016 року підписала додаткові угоди оренди землі і тому строк дії договорів оренди продовжено до 2030 року.

Однак, вказані додаткові угоди вона не підписувала, тому в силу положень ст. 203, 215 ЦК України вони є недійсними.

У відзиві, поданому 06.05.2019 року, представник відповідача у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. При цьому послався на таке.

Зазначив, що доводи позивача щодо неукладення нею додаткових угод від 31 серпня 2016 року є безпідставними, оскільки нею власноруч були підписані вказані угоди, що може підтвердити уповноважена особа ТОВ "Агро-Тріус", яка займалась юридичним оформленням вказаних додаткових угод.

Оскаржуваним рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 05 травня 2021 рокупозов був частково задоволений. Суд вирішив:

--- скасувати запис про інше речове право за номером 13671039 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 28713935 від 14 березня 2016 року на земельну ділянку за кадастровим номером :19:006:0085 площею 0,6986 га з одночасним припиненням таких речових прав;

--- скасувати запис про інше речове право за номером 13670710 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 28713536 від 14 березня 2016 року на земельну ділянку за кадастровим номером :19:006:0083 площею 2,5314 га з одночасним припиненням таких речових прав;

--- стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн;

--- в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Приймаючи своє рішення й відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними додаткові угоди від 31 серпня 2016 року щодо обох земельних ділянок, суд першої інстанції виходив з того, що спірні додаткові угоди позивачкою не підписувались, тобто вони не є укладеними, тому і не можуть бути визнані недійсними. При цьому суд виходив з того, що вказані додаткові угоди були зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (11.03.2016 року) раніше дати їх укладення (31.08.2016 року), що ставить під сумнів факт підписання даних угод позивачем.

Приймаючи своє рішення й скасовуючи записи про інше речове право за відповідним номером на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за відповідним індексним номером від 14 березня 2016 року на відповідну земельну ділянку за відповідним кадастровим номером з одночасним припиненням таких речових прав, суд першої інстанції виходив з того, що спірні додаткові угода позивачкою не підписувались, тобто вони не є укладеними, тому і не можуть бути визнані недійсними. Також виходив з положення ст.391 ЦК України про право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також суд виходив з того, що обраний позивачкою спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права, а тому наявні правові підстави для скасування державної реєстрації додаткових угод.

В апеляційній скарзі адвокат Турутя Захар Олегович, діючий від імені відповідача, просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі. При цьому послався на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи.

Зокрема вказав, що судом не було враховано того, що факт особистого підписання позивачкою додаткових угод повністю підтверджується показаннями свідка ОСОБА_2 , що спростовує доводи позивачки про їх неукладення. Відносно ж вказаного свідка суд неправильно встановив, що він був співробітником відповідача, що стало підставою для хибного висновку суду про його (тобто свідка) зацікавленість.

Також зазначив, що поза увагою суду залишилось і те, що вказаними двома рішеннями державного реєстратора Бабича В.В. від 14.03.2016 року за відповідним індексним номером про державну реєстрацію було зареєстровано право оренди, що виникло на підставі первісних договорів оренди від 30.12.2011 року, а не додаткових угод до них. При цьому послався на положення ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та вимоги Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року.

Зазначив, що згідно вказаним нормативним актам після відкриття на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень переносяться до такого розділу.

У разі проведення державної реєстрації прав без відкриття розділу в Державному реєстрі прав державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення цього Реєстру до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав вносить відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав (п.21 Порядку).

Тобто, у зв`язку з реєстрацією 14.03.2016 року первісного права оренди на належні позивачці вказані дві земельні ділянки на підставі договорів оренди від 30.12.2011 року, державний реєстратор Бабич В.В. відкрив відповідні розділи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що було здійснено відповідні записи, а саме 13670710 стосовно права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :19:006:0083 та 13671039 стосовно права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :19:006:0085.

Тож, у подальшому, при реєстрації оскаржуваних додаткових угод від 31.08.2016 року до договорів оренди, якими строк дії договорів було продовжено, державний реєстратор не відкривав інших розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки цього не вимагало чинне на той час законодавство. В той же час, керуючись п.21 Порядку №1127, державний реєстратор здійснив державну реєстрацію права без відкриття розділу в Державному реєстрі прав, а вніс відповідні відомості до вже відкритих розділів, а саме відомості про додаткові угоди від 31.08.2016 року до договорів оренди.

Справу вдруге було призначено до апеляційного розгляду на 14.09.2021 року о 15-45 годині, однак, крім представників сторін, решта учасників справи, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі розпорядження голови Каланчацької районної державної адміністрації 13.03.2003 року № 85 і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 17, земельна ділянка площею 0,7 га, кадастровий номер :19:006:0085, яка розташована на території Каланчацької селищної ради, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.13).

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі розпорядження голови Каланчацької районної державної адміністрації 13.03.2003 року № 85 і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, земельна ділянка площею 2,53 га, кадастровий номер :19:006:0083, яка розташована на території Каланчацької селищної ради, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.14).

Відповідно до Витягів з договорів оренди 08 грудня 2011 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем було укладено два договори оренди вказаних земельних ділянок (щодо земельної ділянки площею 2,53 га договір зареєстрований у відділі Держкомзему Каданчацького р-ну, запис від 30.12.2011 року за № 00324; щодо земельної ділянки площею 0,7 га договір зареєстрований у відділі Держкомзему Каданчацького р-ну, запис від 30.12.2011 року за № 00319), термін дії яких спливає у 2018 році (а.с.96-97; 102-103).

На виконання ухвали суд від 20.06.2019 року Державним реєстратором Бабичем В.В. надано копії матеріалів 2-х реєстраційних справ щодо реєстрації права оренди вказаних 2-х земельних ділянок (а.с.93-105).

У кожній із вказаних реєстраційних справ містяться такі документи: картка прийому заяви, Договір оренди землі від 08.12.2011 року, Акт прийому-передачі земельної ділянки від 30.12.2011 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Із аналізу вказаних реєстраційних справ вбачається, що відповідач звернувся 11.03.2016 року до Державного реєстратора із двома заявами про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо іншого речового права),

надавши договір оренди 00324, виданий 30.12.2011 року, видавник: ТОВ "Агро-Тріус" - ОСОБА_1 , Акт приймання-передачі земельної ділянки, виданий 30.12.2011 року, видавник: ТОВ "Агро-Тріус" - ОСОБА_1 ,

а також надавши договір оренди 00319, виданий 30.12.2011 року, видавник: ТОВ "Агро-Тріус" - ОСОБА_1 , Акт приймання-передачі земельної ділянки, виданий 30.12.2011 року, видавник: ТОВ "Агро-Тріус" - ОСОБА_1 .

Після цього державний реєстратор прав на нерухоме майно Бабич В.В., розглянувши вказані заяви, прийняв:

--- Рішення №28713536 від 14.03.2016 року, яким вирішив провести державну реєстрацію іншого речового права, а саме право оренди земельної ділянки реєстраційний номер :19:006:0083 за ТОВ "Агро-Тріус";

--- Рішення №28713935 від 14.03.2016 року, яким вирішив провести державну реєстрацію іншого речового права, а саме право оренди земельної ділянки реєстраційний номер :19:006:0085 за ТОВ "Агро-Тріус" (а.с.98, 104).

Наявні в зазначених реєстраційних справах Витяги з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права підтверджують проведення реєстрації 11.03.2016 року права оренди земельних ділянок (площею 2,5314 га з кадастровим номером :19:006:0083, а також площею 0,6986 га з кадастровим номером :19:006:0085), орендар: ТОВ "Агро-Тріус", орендодавець: ОСОБА_1 , на підставі договорів оренди відповідно № 00324 від 30.12.2011р та № 00319 від 30.12.2011р (а.с.99, 105).

05 жовтня 2018 року позивачка повідомила листом керівництво ТОВ "Агро-Тріус" про відмову від подальшої оренди належних їй земельних ділянок та про повернення їх їй.

Листом від 17 жовтня 2018 року ТОВ "Агро-Тріус" повідомило позивачку про те, що відповідно до додаткових угод від 31 серпня 2016 року до договорів оренди від 08.12.2011 року строк дії договорів оренди було продовжено до 02 жовтня 2026 року, а тому вимушені відмовити у поверненні земельної ділянки. До вказаного листа було долучено копії відповідних додаткових угод (а.с.15).

Згідно копії Додаткової угоди від 31.08.2016 року, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ "Агро-Тріус", до договору оренди землі від 08.12.2011 року площею 0,7 га, кадастровий номер :19:006:0085, відповідні пункти викладені у відповідній редакції. Зокрема, строк дії договору оренди складає 10 років з моменту передачі земельної ділянки Орендареві (а.с.4-5).

Того ж дня, а саме 31.08.2016 року складено Акт приймання-передачі земельної ділянки , відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв вказану земельну ділянку (а.с.6).

Згідно копії Додаткової угоди від 31.08.2016 року, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ "Агро-Тріус", до договору оренди землі від 08.12.2011 року площею 2,53 га, кадастровий номер :19:006:0083, відповідні пункти викладені у відповідній редакції. Зокрема, строк дії договору оренди складає 10 років з моменту передачі земельної ділянки Орендареві (а.с.7-8).

Того ж дня, а саме 31.08.2016 року складено Акт приймання-передачі земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв вказану земельну ділянку (а.с.9).

Згідно Інформації щодо суб`єкта з різних реєстрів (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), сформованої 13.11.2018 року - щодо юридичної особи з кодом ЄДРПОУ (а саме відповідач) наявна така інформація відповідно до спірних земельних ділянок:

--- щодо земельної ділянки площею 0,6986 га, кадастровий номер :19:006:0085; номер запису про інше речове право: 13671039; дата державної реєстрації: 11.03.2016; Державний реєстратор: Бабич Владислав Володимирович, Скадовське районне управління юстиції; підстава виникнення іншого речового права: договір оренди, серія та номер: 00319, виданий 30.12.2011 року, видавник: ТОВ "Агро-Тріус" - ОСОБА_1 ; додаткова угода б/н, виданий 31.08.2016; видавник: ТОВ "Агро-Тріус"; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28713935 від 14 березня 2016 року;вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки; розмір орендної плати 1400,00 грн на рік; строк дії: продовжено на 10 років з правом пролонгації; орендар: ТОВ "Агро-Тріус"; Орендодавець: ОСОБА_1 ;

--- щодо земельної ділянки площею 2,5314 га, кадастровий номер :19:006:0083; номер запису про інше речове право: 13670710; дата державної реєстрації: 11.03.2016; Державний реєстратор: Бабич Владислав Володимирович, Скадовське районне управління юстиції; підстава виникнення іншого речового права: договір оренди, серія та номер: 00324, виданий 30.12.2011 року, видавник: ТОВ "Агро-Тріус" - ОСОБА_1 ; додаткова угода б/н, виданий 31.08.2016; видавник: ТОВ "Агро-Тріус"; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28713536 від 14 березня 2016 року;вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки; розмір орендної плати 5060,00 грн на рік; строк дії: продовжено на 10 років з правом пролонгації; орендар: ТОВ "Агро-Тріус"; Орендодавець: ОСОБА_1 (а.с.40-41).

При розгляді справи судом першої інстанції за клопотанням сторони відповідача було долучено постанову слідчого СВ Холодногорського відділу поліції ГУ НП в Харківській області ст. лейтенанта В.В. Іванова від 11.05.2019 року та копію витягу з висновку експерта Харківського НДЕКЦ О.М. Хлівняка від 13.02.2019 року (а.с.73; 58-72).

З вказаних документів вбачається, що з огляду матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003384 від 26.12.2018, в діях посадових осіб ТОВ "Агро-Тріус" відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження було проведено судову почеркознавчу експертизу, відповідно до висновків якої, що стосується позивачки (п.п.5, 19), зазначено: не виявилось можливим встановити однією або різними особами виконані підписи від імені позивачки в зазначених договорах оренди від 08.12.2011 року щодо спірних земельних ділянок (кадастровий номер :19:006:0083, кадастровий номер :19:006:0085), в Додаткових угодах від 31.08.2016 року та в Акті приймання-передачі земельної ділянки від 31.08.2016 року.

Ухвалою суду першої інстанції від 23.12.2019 року за клопотанням сторони позивачки у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу на предмет встановлення чи виконано підписи в зазначених додаткових угодах від 31.08.2016 року самою позивачкою (а.с.139).

Однак, згідно повідомлення експерта від 02 квітня 2020 року проведення експертизи виявилось неможливим у зв`язку з не наданням необхідних для проведення експертизи матеріалів, зокрема, оригіналів вказаних додаткових угод з підписами ОСОБА_1 (а.с.148).

Відповідно до листа від 24.05.2019 року представника відповідача адвоката Турутя Захара Олеговича на адресу суду першої інстанції ним суду надана відповідь про неможливість надання суду витребуваних доказів (договорів оренди землі від 08.12.2011 року та додаткові угоди до них від 31.08.2016 року що спірних земельних ділянок кадастровий номер :19:006:0083, кадастровий номер :19:006:0085) з огляду на те, що 17.04.2019 року з автомобіля, на якому продовж робочого дня пересувався представник відповідача, було викрадено належну йому сумку з грошовими коштами та документами, серед яких були, зокрема, запитувані документи. За вказаним фактом органом поліції було зареєстровано кримінальне провадження за № 0000938 від 18.04.2019 (а.с.74).

Вказане вище підтверджується Витягом з ЄРДР № 0000938 від 18.04.2019 (а.с.75) та Довідкою про прийняття і реєстрацію заяви, відповідно до якої до переліку викрадених документів входять, зокрема, договори оренди землі від 08.12.2011 року та додаткові угоди до них від 31.08.2016 року що спірних земельних ділянок (а.с.76-77).

Позивачка ОСОБА_1 просить визнати недійсними вказані додаткові угоди у зв`язку з тим, що вона їх не підписувала.

Нормативне обґрунтування

За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч.1 ст.14 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній на час укладення спірного договору оренди, договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

За ч.1 ст.15 вказаного Закону в зазначеній редакції істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15. У тій іншій справі Верховний Суд України вказав таке: "Судами під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою. Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, а тому суди дійшли правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України".

Велика Палата Верхового Суду зробила такий висновок щодо застосування відповідних норм права у вказаних правовідносинах:

--- правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

--- відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

--- враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

--- тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

У п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від Справа 02.02.2021 року у справі № 925/642/19зазначено, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо вимоги про визнання недійсними додаткові угоди

У цій справі позивачка просить визнати недійсними відповідні додаткові угоди від 31.08.2016 року, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вказані додаткові угоди вона не підписувала.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, виходив з того, що спірні додаткові угоди позивачкою не підписувались, тобто вони не є укладеними, тому і не можуть бути визнані недійсними. При цьому суд виходив з того, що вказані додаткові угоди були зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (11.03.2016 року) раніше дати їх укладення (31.08.2016 року), що ставить під сумнів факт підписання даних угод позивачем.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи наведене вище, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо суд, дотримуючись принципу стадійності захисту права, дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах.

У цій справі позивачкою обраний спосіб захисту порушеного права, який є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах, адже визнання недійсними вказаних додаткових угод не призведе до відновлення порушеного права.

У цій справі ефективним способом захисту права, яке позивачка як власниця земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майно (земельними ділянками), зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

Принцип процесуальної економії передбачає, що суд має ефективно захистити право, унеможлививши повторний позов.

Апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними відповідні додаткові угоди від 31.08.2016 року з підстав, заявлених у позові. Однак, відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, суд зробив передчасний висновок про те, що вказані додаткові угоди позивачка не підписувала, тобто виходивтакож і з інших мотивів. Апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі не звернув увагу на наявні у справі докази, що стосуються вказаних позовних вимог про визнання недійсними відповідні додаткові угоди від 31.08.2016 року, не проаналізував їх у сукупності з іншими доказами, зробивши свій передчасний висновок. Адже копії двох реєстраційних справ, наданих суду державним реєстратором Бабичем В.В., свідчать про те, що вказаними двома рішеннями зазначеного державного реєстратора Бабича В.В. від 14.03.2016 року за відповідним індексним номером про державну реєстрацію було зареєстровано право оренди, що виникло на підставі первісних договорів оренди від 30.12.2011 року, а не додаткових угод до них від 31.08.2016 року.

При цьому мова йде саме про договори оренди, укладені 08.12.2011 року та зареєстровані у відповідному відділі Держкомзему 30.12.2011 року.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині, на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України,слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо вимоги про скасування записів про інше речове право на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

Скасовуючи записи про інше речове право на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 березня 2016 року з одночасним припиненням таких речових прав, суд першої інстанції виходив, зокрема, з ефективності такого способу захисту, направленого на скасування державної реєстрації додаткових угод, також суд виходив з положення ст.391 ЦК України про право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може, оскільки до нього він дійшов при неповному з`ясуванні обставин справи.

Матеріали справи свідчать, що вказаними двома рішеннями державного реєстратора Бабича В.В. від 14.03.2016 року за відповідним індексним номером про державну реєстрацію було зареєстровано право оренди, що виникло на підставі первісних договорів оренди від 30.12.2011 року, а не додаткових угод до них від 31.08.2016 року.

Це підтверджується усіма доказами, які стосуються вказаної реєстрації права оренди, зокрема, матеріалами реєстраційних справ щодо реєстрації права оренди земельних ділянок, Інформації щодо суб`єкта з різних реєстрів (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).

Тобто, суд першої інстанції помилково вважав, що вказані додаткові угоди були зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (11.03.2016 року) раніше дати їх укладення (31.08.2016 року), що, на думку суду першої інстанції, ставить під сумнів факт підписання даних угод позивачем.

Адже є встановленим факт того, що зареєстровані (в базі даних про реєстрації заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) заяви відповідача від 11.03.2016 року про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень стосувалися реєстрації саме права оренди відповідно до укладених ще 08.12.2011 року договорів оренди спірних земельних ділянок, а не додаткових угод від 31.08.2016 року до вказаних договорів оренди. І за вказаними заявами були прийняті рішення від 14.03.2016 року про державну реєстрацію за відповідачем права оренди вказаних земельних ділянок на підставі саме вказаних договорів оренди від 08.12.2011 року, які були зареєстровані 30.12.2011 року.

Крім того, слід зазначити й таке.

Відповідно до п.п.1, 2, 3 ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому суд першої інстанції помилково констатував необхідність використання позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Тобто, на теперішній час такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 року у справі № 916/2464/19. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.06.2020 у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 03.09.2020 у справі №914/1201/19, від 28.10.2020 у справі 910/10963/19.

Суд же першої інстанції на вказане уваги не звернув і прийшов до помилкового висновку про те, що заявлена позовна вимога про скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права, а саме права оренди, є належним способом захисту порушеного права, а відтак прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині, на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України,слід скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині.

Висновки суду апеляційної інстанції

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України:

--- оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про інше речове право на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень слід скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині;

--- це ж рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними дві додаткові угоди від 31 серпня 2016 року, укладені між сторонами, щодо земельних ділянок з кадастровим номером :19:006:0085 площею 0,6986 га, а також з кадастровим номером :19:006:0083 площею 2,5314 га слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не приймаються до уваги посилання скаржника на неврахування судом наявності доказів на підтвердження факту особистого підписання позивачкою додаткових угод. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що, як вже вказувалось, позивачкою обраний спосіб захисту порушеного права, який є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах, адже визнання недійсними вказаних додаткових угод не призведе до відновлення порушеного права. І, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними вказані додаткові угоди, суд разом з тим зробив передчасний висновок про те, що вказані додаткові угоди позивачка не підписувала. Апеляційний суд зазначає, що у випадку оспорювання самого факту укладення вказаних додаткових угод від 31.08.2016 року, позивачка, як власниця зазначених двох земельних ділянок, вправі захищати своє порушене право на користування вказаними земельними ділянками, спростовуючи факт укладення нею додаткових угод у мотивах негаторного позову (наприклад, позову про усунення перешкод у користуванні належною земельною ділянкою шляхом припинення користування нею та вилучення її). Тобто, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність вказаних угод, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних додаткових угод у мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно

розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При поданні апеляційної скарги скаржником було сплачено судовий збір у встановленому законом розмірі 2305,20грн.

Суд апеляційної інстанції вважає, що за обставинами справи, предмету позову та його остаточного вирішення, можна дійти висновку про те, що апеляційну скаргу по суті задоволено на 50 %.

Адже, з одного боку, апеляційний суд, погоджуючись з доводами скарги про те, що вказаними двома рішеннями державного реєстратора Бабича В.В. від 14.03.2016 року за відповідним індексним номером про державну реєстрацію було зареєстровано право оренди, що виникло на підставі первісних договорів оренди від 30.12.2011 року, а не додаткових угод до них від 31.08.2016 року, скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про інше речове право на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень й ухвалив нове рішення про відмову в позові в цій частині. Втім, з іншого боку, апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними додаткові угоди від 31 серпня 2016 року й виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, не прийняв до уваги позицію скаржника щодо наявності доказів на підтвердження факту особистого підписання позивачкою додаткових угод. При цьому зазначив на передчасність зробленого судом висновку про те, що вказані додаткові угоди позивачка не підписувала.

Таким чином, з урахуванням наведеного, з позивачки на користь відповідача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 1152,60грн ( 50 % від 2305,20грн).

Керуючись ст.ст.141, 367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Турутя Захара Олеговича, діючого від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Тріус",задовольнити частково.

Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 05 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про інше речове право за номером 13671039 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 28713935 від 14 березня 2016 року на земельну ділянку за кадастровим номером :19:006:0085 площею 0,6986 га з одночасним припиненням таких речових прав, а також про скасування запису про інше речове право за номером 13670710 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 28713536 від 14 березня 2016 року на земельну ділянку за кадастровим номером :19:006:0083 площею 2,5314 га з одночасним припиненням таких речових прав - скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині.

Це ж рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткову угоду від 31 серпня 2016 року, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Тріус" та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки з кадастровим номером :19:006:0085 площею 0,6986 га, а також визнання недійсною додаткову угоду від 31 серпня 2016 року, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Тріус" та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки з кадастровим номером :19:006:0083 площею 2,5314 га - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Тріус" судові витрати у розмірі 1152,60грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 15 вересня 2021 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська