Дата документу 22.09.2021 Справа № 311/3337/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/3337/20 Головуючий у 1 інстанції Носик М.А.
Провадження № 22-ц/807/1976/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельна компанія «Економ Плюс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Торговельна компанія «Економ Плюс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 01 червня 2019 року ОСОБА_1 була прийнята до TОB «ТК «Економ Плюс» на роботу продавцем продовольчих товарів в продовольчий магазин за адресою: АДРЕСА_1 .

23 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 отримала копію своєї трудової книжки, в якій було зроблено запис за №2 від 22 вересня 2020 року про її звільнення з роботи наказом №989 від 22 вересня 2020 року за прогули без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач копію наказу про звільнення позивачки їй не направив.

ОСОБА_1 вважає, що її звільнення було проведено безпідставно та з порушенням вимог трудового законодавства.

Жодних дій, які підпадають під ознаки прогулу, не вчиняла.

Підстави звільнення за прогул їй не відомі, оскільки з наказом про звільнення вона не ознайомлена.

На день звільнення ОСОБА_1 та до теперішнього часу відповідач не здійснив повний розрахунок з позивачкою, внаслідок чого вона не може самостійно визначити свою середньомісячну заробітну плату на день звільнення.

20 жовтня 2020 року представник позивачки - адвокат Аворник Л.В. направила адвокатський запит відповідачу, в якому просила надати довідку про розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 на день звільнення.

Запит було отримано відповідачем 22 жовтня 2020 року, але відповідь не надано.

Через незаконні дії відповідача, ОСОБА_1 залишилася без роботи та, відповідно, без засобів до існування.

Вона вимушена витрачати свій час та кошти для захисту своїх прав в судовому порядку, відволікатися від звичних занять, чим порушується звичний для неї спосіб та ритм життя.

Поза межами трудового колективу вона також вимушена постійно виправдовуватися та пояснювати безпідставність її звільнення членам своєї сім`ї, знайомим тощо.

Це викликає конфліктні ситуації з оточуючими її людьми, порушує нормальні стосунки.

Через відчуття несправедливості щодо неї, через всю ситуацію, що склалася у зв`язку з її звільненням, вона сильно хвилювалась, нервувалась, оскільки перенесла сильний стрес. Враховуючи наведене, завдану їй моральну шкоду ОСОБА_1 оцінюю в 30 000 грн.

Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 989 від 22 вересня 2020 року TOB «ТК «Економ Плюс» про звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогули без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на роботі в ТОВ «ТК «Економ Плюс» продавцем продовольчих товарів в продовольчий магазин; стягнути з ТОВ «ТК «Економ Плюс» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5000 грн. щомісяця, починаючи з 23 вересня 2020 року по день ухвалення рішення суду; стягнути з ТОВ «ТК «Економ Плюс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 30 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ по ТОВ «Торговельна компанія «Економ Плюс» №ЕП09640 від 22 вересня 2020 року в частині формулювання причини та підстави звільнення ОСОБА_1 і змінити причину та підставу звільнення, зазначивши, що ОСОБА_1 звільнена - відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Стягнуто з ТОВ «Торговельна компанія «Економ Плюс» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн., витрати по оплаті судового збору 840 грн. 80 коп., а всього - 5840,80 грн. 80 коп.

У іншій частині позову у задоволенні відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ТОВ «ТК «Економ Плюс» надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу №445 від 31 травня 2019 року, ОСОБА_1 з 01 червня 2019 року прийнята до ТОВ «ТК «Економ Плюс» продавцем продовольчих товарів в продовольчий магазин.

Магазин ТОВ «ТК «Економ Плюс», у якому працювала продавцем ОСОБА_1 , розташований у АДРЕСА_1

ОСОБА_1 була звільнена наказом по ТОВ «ТК «Економ Плюс» №ЕП09640 від 22 вересня 2020 року, п.4 ст.40 КЗпП України, прогул без поважних причин.

Судом першої інстанції на підставі наданих відповідачем доказів встановлено, що відповідачем проведено з позивачем розрахунок при звільненні.

За приписами п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

З наданих пояснень відповідача, судом першої інстанції встановлено, що магазин ТОВ «ТК «Економ Плюс» у м. Василівка Запорізької області був єдиний. Вказане позивачем не заперечувалося.

Згідно Повідомлення «Про закриття магазину» №21.07.20/01 від 21 липня 2020 року та листа генерального директора, ОСОБА_1 була повідомлена про закриття магазина за адресою: АДРЕСА_1 з 01 серпня 2020 року та запропоновано вийти за графіком змін в магазин ТОВ «ТК «Економ Плюс», розташований за адресою: м. Запоріжжя, проспект Соборний, 58.

ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення та підписання Повідомлення «Про закриття магазину», що підтверджується Актом про відмову від ознайомлення під розпис з Повідомленням від 21 липня 2020 року.

Відповідно до наказу по ТОВ «ТК «Економ Плюс» №ЕП09640 від 22 вересня 2020 року про припинення трудового договору (контракту) з позивачкою ОСОБА_1 з 22 вересня 2020 року, причина звільнення зазначена - п.4 ст.40 КЗпП України, підстава звільнення - Акти про вияснення причин відсутності на роботі представника.

Судом першої інстанції вірно встановлено на підставі Актів про вияснення причин відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 від 07 серпня 2020 року, 14 серпня 2020 року, 21 серпня 2020 року, 28 серпня 2020 року, 04 вересня 2020 року, 11 вересня 2020 року, продавець ОСОБА_1 не вийшла на зміни на роботу 3,4,5,11,12,13,18,19,20,24,25,27 серпня 2020 року, 2,3,4,7,8,9 вересня 2020 року.

За приписами п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини.

Звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працювала продавцем в магазині ТОВ «ТК «Економ Плюс», що розташований у м. Василівка Запорізької області та була повідомлена, що з 01 серпня 2020 року вказаний магазин зачиняється та запропоновано вийти на роботу продавцем в магазині ТОВ «ТК «Економ Плюс», що розташований у м. Запоріжжі, однак як вбачається із подальших дій ОСОБА_1 , вона не вийшла на роботу в магазин ТОВ «ТК «Економ Плюс», розташований за адресою: м. Запоріжжя, проспект Соборний, 58.

Під зміною істотних умов праці розуміють зміну систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, установлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад, тощо. Про майбутню зміну істотних умов праці роботодавець зобов`язаний повідомити працівника письмово не пізніше ніж за 2 місяці.

Згідно абз.4 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9, з наступними змінами, «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановивши при розгляд справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, викликаною змінами в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п.6 ст.36 КЗпП.

ОСОБА_1 працювала в магазині, що розташований у м. Василівка та 21 липня 2020 року вона була повідомлена, що 01 серпня 2020 року магазин зачиняється і їй необхідно виходити на роботу в магазин ТОВ «ТК «Економ Плюс», що розташований у м. Запоріжжі, на значній територіальній віддаленості від попереднього місця роботи. Тобто, має місце зміна істотних умов праці. ОСОБА_1 відмовилася від роботи в нових умовах та не вийшла на роботу.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним, оскільки Відповідач не повідомив за 2 місяці ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці, отже суд обгурнтвоано визнав незаконним наказ по ТОВ «ТК «Економ Плюс» №ЕП09640 від 22 вересня 2020 року про припинення трудового договору (контракту) в частині формулювання причини та підстави звільнення ОСОБА_1 і вважає необхідним змінити причину та підставу звільнення, зазначивши, що ОСОБА_1 звільнена - відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

З урахуванням приписів статі 237-1 КЗпП України, статей 23, 1167 ЦК України, судом прешої інстанції вірно встановлено факт заподіяння діями ТОВ «ТК «Економ Плюс» моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 була незаконно звільнена за п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул буз поважних причин, що призвело до її хвилювання, нервового напруження, необхідності звернення до суду.

Разом з цим позивач не надала ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції жодного доказу спричинення їй моральної шкоди саме у розмірі 30000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога щодо моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 5000 грн.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки відповідно до довідки ТОВ «ТК «Економ Плюс» №16/12-1 від 16 грудня 2020 року, з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок, виходячи з середнього заробітку по день звільнення, а так само сплачувалась заробітна плата.

Підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, оскільки поновлення ОСОБА_1 на роботі в ТОВ «ТК «Економ Плюс» продавцем продовольчих товарів є необґрунтованим.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді: