Справа № 461/5703/20 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/3135/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без участі учасників цивільну справу № 461/5703/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Галицького районного суду м.Львова від 23 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 17.10.2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено генеральний кредитний договір №ГКД.652942.1 від 08.08.2018 року.

17.10.2018 року в рамках кредитного договору відповідачу видано транш за номером №G01.10701.004441401 у розмірі 29441,00 грн. Одночасно з видачею траншу відповідачу надіслано графік щомісячних платежів за траншем.

Відповідач скористалася кредитними коштами, проте зобов`язання за договором належним чином не виконала, а саме заборгувала позивачеві кошти у загальній сумі 37599 грн. 72 коп., що складається з основного боргу 22967 грн. 21 коп.; простроченого боргу 2463 грн. 81 коп.; прострочених процентів 3852 грн. 67 коп.; строкових процентів 121 грн. 52 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту 736 грн. 03 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту 6629 грн. 77 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 року включно 828 грн. 71 коп. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ) суму боргу за кредитним договором 30 233 грн. 92 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ) 1690, 22 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила представник АТ «Ідея Банк» - адвокат Заставна О.В.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду в частині відмови у стягненні нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту у сумі 7365,80 грн. незаконним. Судом не враховано, що кредитний договір , стягнення за яким є предметом позову у даній справі укладено 17.10.2018 року, тобто вже під час дії Закону України «Про споживче кредитування № 1734-УІІІ від 15.11.2016, що набрав чинності 10.06.2017 року (далі Закон).

Абзац 3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно якого кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього Закону втратив чинність ще до укладення Кредитного договору, а саме 10.06.2017 року, тому такий не може бути застосований до спірних правовідносин у даній справі.

Зазначає, що 10.06.2017 року втратили чинність також Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою КМУ від 10.05.2007 року № 168. На зміну вище вказаним Правилам було прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені Постановою правління НБУ від 08.06.2017 року № 49., що набрали чинності 10.06.2017 року.

Вважає, що до даних правовідносин слід застосувати правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі №467/555/19, однак суд врахував висновок у справі №583/3343/19 не врахувавши що зазначена практика вже втратила актуальність. Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Звертає увагу, що висновок суду про безоплатність обслуговування кредиту є помилковим, оскільки ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що така послуга надається безоплатно не частіше одного разу на місяць, однак в кредитному договорі будь-яких обмежень щодо обсягу наданих послуг немає. Іншими словами плата за обслуговування кредиту передбачена за послуги, які надаються відповідачу більше, ніж один раз на місяць.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати за обслуговування кредиту та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Просить також стягнути судові витрати по справі на суму 5 255 грн. із яких: 2 102 грн. судовий збір сплачений за подання позовної заяви, 3 153,00 грн. судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку ст.361 ЦПК України судом вчинено дії щодо надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги відповідачу,однак правом на подання відзиву відповідач не скористалася.

Приписами частин 1,2 ст.367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Тобто, апеляційний суд переглядає дану справу в частині відмови у задоволенні позовних вимог, що стосуються нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту в сумі 7365,80 грн.

Перевіривши матеріали справи , законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суд першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Судом встановлено, що 17.10.2018 року укладено генеральний кредитний договір №ГКД.652942.1 від 08.08.2018 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 .

Згідно з умовами договору сторони погодили, що Банк зобов`язується відкрити Позичальнику відновлювальну кредитну лінію, в межах котрої надавати йому кредити (Транші) на споживчі потреби у розмірі та на умовах, визначених цим договором, та діючими тарифами банку.

Максимальна сума заборгованості позичальника за наданими банком траншами становить 300000,00 грн., включаючи витрати на страхові платежі (у разі наявності). Рішення щодо надання кредитних коштів банком приймається за кожним траншем окремо та зобов`язання банку щодо надання траншів в рамках цього договору є відкличними.

Строк дії кредитної лінії становить 120 місяців з дати її відкриття, строк дії окремого траншу, який надається клієнту в рамках кредитної лінії, становить 60 місяців (п. 1.2. кредитного договору).

У відповідності до п. 1.4. кредитного договору за користування траншем позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на маржу банку (15%), що на момент підписання кредитного договору становить 19,5% річних, а також плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни визначені згідно з актуальним графіком щомісячних платежів в розмірі 2,5% річних від початкової суми кожного траншу, що буде відображена в графіку платежів у конкретному цифровому виразі.

17.10.2018 року в рамках кредитного договору було видано транш за номером №G01.10701.004441401 у розмірі 29441, 00.Одночасно з видачею траншу відповідачу було надіслано графік щомісячних платежів за траншем.

Позивачем 07.04.2020 року відповідачу направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. У вимозі АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору.

Відповідач своїх договірних зобов`язань за кредитним договором не виконала.

Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг

ОСОБА_1 становить у загальній сумі 37599 грн. 72 коп., що складається з основного боргу 22967 грн. 21 коп.; простроченого боргу 2463 грн. 81 коп.; прострочених процентів 3852 грн. 67 коп.; строкових процентів 121 грн. 52 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту 736 грн. 03 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту 6629 грн. 77 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 року включно 828 грн. 71 коп.

Відмовляючи позивачу АТ «Ідея-Банк» у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованої плати за обслуговування кредиту та простроченої плати за обслуговування кредиту, суд першої інстанції з посиланням на правові позиції Верховного Суду дійшов правильного висновку, що банк не мав права встановлювати такий платіж у кредитному договорі за дії, які він вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за надання в користування кредитних коштів, а тому така умова договору є нікчемною.

Доводи апеляційної скарги щодо нікчемності правочину у цій частині не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі, якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Тобто, пунктом 1.4 кредитного договору фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена у графіку щомісячних платежів.

При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції з посиланням на умови договору споживчого кредитування, на відповідність таких до вимог частини першої, другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» правильно зазначив, що пунктом 1.4 Кредитного договору фактично встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність якої встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана місячна плата за обслуговування міститься у пункті 6 Кредитного договору, а саме у Графіку щомісячних платежів.

Відповідно до ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам.

Враховуючи те, що споживачу встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, зазначена плата є суттєво значною, тому пункт 1.4 Кредитного договору є несправедливим, містить дисбаланс обов`язків на шкоду споживача, суперечить закону.

Посилання апелянта на те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, не спростовують наведених висновків суду та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки, у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно, крім цього, сукупний розмір цієї оплати перевищує отриманий розмір кредиту та сплату відсотків за користування ним.

Суд першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи дав належну оцінку як кожному доказу окремо так і в їх сукупності відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 квітня 2020 року ( справа № 583/3343/19), від 11 березня 2020 року (справа № 708/195/19).

Доводи позивача про те, що плата за обслуговування кредиту передбачена за послуги, які надаються відповідачу більше, ніж один раз на місяць є недоведеними, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів надання таких послуг.

Крім того, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Вказаний висновок, загалом, узгоджується із висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), висловленими щодо застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Ідея Банк»- адвоката Заставної О.В. залишити без задоволення.

Заочне рішення Галицького районного суду м.Львова від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст.389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк