ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1330/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/1024/21 Категорія: 310020000 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів:

Гончар Н.І., Бондаренка С.І., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гаврилова Дмитра Олексійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2021року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 19 січня 2002 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який на даний час розірвано за рішенням суду. Від цього шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, починаючи з 10 січня 2014 року до повноліття дітей.

З червня 2019 року син ОСОБА_4 , разом з позивачем переїхав проживати до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкають і на даний час. Син постійно проживає з позивачем та перебуває на його повному утриманні, що підтверджується довідками виконавчого комітету Водяницької сільської ради №748 від 22 жовтня 2019 року та № 509 від 02 вересня 2020 року.

Відповідач вихованням та утриманням сина не цікавиться, не приймає жодної участі у його житті та вихованні.

Просив суд припинити стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , що стягуються з нього на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2014 року. Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше встановленого законом мінімуму щомісячно до досягнення сином повноліття.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2021 року позов задоволено частково.

Припинено з 15 лютого 2021 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина, що стягуються на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2014 року.

Відізвано виконавчий лист з органів державної виконавчої служби в частині стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи з 15 лютого 2021 року.

Рішення мотивоване тим, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2021 року змінити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15 лютого 2021 року і до досягнення повноліття.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що в статті 161 ЦПК України зазначено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку платника аліментів. Тим самим зазначена норма встановлює мінімальний розмір аліментів у розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача.

Вважає, що суд без наявних у справі встановлених законодавством доказів для зменшення розміру аліментів безпідставно зменшив їх розмір на утримання неповнолітнього сина до 1/6 частини від усіх видів заробітку відповідача.

Встановленим розміром аліментів суд встановив надмірний тягар по утриманню дитини саме на батька.

З червня 2019 року неповнолітній ОСОБА_4 проживає з батьком. Проте, позивач продовжував сплачувати аліменти до 19 лютого 2021 року. Позивач ніс надмірний тягар по утриманню сина майже півтора роки утримуючи неповнолітнього сина та при цьому сплачуючи на нього ж аліменти відповідачу.

Вважає, що аліменти в розмірі 1/4 від всіх видів заробітку ОСОБА_2 буде розумним і справедливим, враховуючи матеріальний стан платника аліментів, стягувача аліментів та потреби на розвиток дитини.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2002 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який на даний час розірвано за рішенням суду. Від цього шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, починаючи з 10 січня 2014 року до повноліття дітей.

На теперішній час син, починаючи з червня 2019 року і по даний час, не проживає зі своєю матір`ю, а постійно мешкає зі своїм батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на повному його утриманні.

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи довідками Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області №748 від 22 жовтня 2019 року та № 503 від 02 вересня 2020 року.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру присуджених до сплати аліментів на утримання дитини.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується, а тому судовою колегією не переглядається.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина 1 статті 183 СК України).

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» та частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Отже, установивши, що дитина проживає разом з батьком, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявні підстави для стягнення аліментів на дитину з матері.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що суд врахував зазначені обставини справи та вимоги закону і прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання сина в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття.

Даний розмір аліментів буде розумним і справедливим, враховуючи матеріальний стан платника аліментів, стягувача аліментів та потреби на розвиток та утримання дитини.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно зменшив розмір на утримання неповнолітнього сина до 1/6 частини від усіх видів заробітку відповідача, є безпідставним, оскільки суд першої інстанції в своєму рішенні вірно зазначив, що на даний час діти сторін є неповнолітні і за судовим рішенням на них стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку та доходу (по 1/6 на кожного), що відповідає нормам СК України, з чим колегія суддів повністю погоджується.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення без змін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, а доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гаврилова Дмитра Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді