Справа № 344/9804/21
Провадження № 2/344/3102/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Кузнєцової С.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Стадника Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

22.06.2021 позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить : стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість в розмірі 3074,93 дол. США, а також понесені судові витрати в розмірі 2270 грн.

У обґрунтування позову зазначено, що 06.12.2006 між АТ « УкрСиббанк» ( поточне найменування АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0 про надання кредиту у сумі 175 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,2 % на рік з кінцевим терміном повернення 05.12.2017.

Для забезпечення виконання зобов`язань за таким договором 06.12.2006 між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №0/П.

Однак, позичальник належним чином не виконувала умови кредитного договору, тому станом на 25.08.2015 виникла заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів у розмірі 54 141,40 дол. США та 37 925,42 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

З таких підстав, банк у серпні 2015 року звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення із відповідачів у солідарному порядку вказану суму заборгованості. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.05.2017 позов задоволено.

Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.09.2018 вказане рішення Івано-Франківського міського суду скасовано, вирішено стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 27.08.2015 в розмірі 54 141, 50 доларів США, з яких заборгованість по тілу кредиту 50 879, 68 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом 3261,72 доларів США, в задоволенні вимог про стягнення пені відмовлено. Вказаним рішенням встановлено факт прострочення грошових зобов`язань за кредитним договором та встановлено розмір цих зобов`язань.

Постанова апеляційного суду була виконана лише 01.03.2019, в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором були зараховані 54141, 50 доларів США.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачі допустили прострочення виконання зобов`язань як за кредитним договором, так і за рішенням суду. Тому позивач просить на підставі ст. 625 ЦК України стягнути 3 % річних у розмірі 3074, 93 дол. США, що складається із суми боргу, що прострочена станом на 27.08.2015 та стягнута постановою апеляційного суду від 10.08.2019) х 3 % : 365 (кількість днів прострочення), тобто 54141 доларів США х 3% : 365 х 691 день прострочення ( з 17.06.2017 по 28.02.2019)= 3074, 93 дол. США.

10.08.2021 від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стадника Т.Р. надійшов відзив на позов, де в задоволенні позовних вимог просить відмовити, застосувавши строк позовної давності. В обґрунтування цього зазначено, що вважає позовні вимоги необґрунтованими, розрахунок 3% річних невірним. Постанова Апеляційного суду Івано-Франківської області виконана відповідачами 01.03.2019. Позивач звернувся із позовною заявою 17.06.2021. Таким чином, граничною датою, що становить останніх три роки від 17.06.2021 - буде 17.06.2018, а не 17.06.2017, як зазначено позивачем.

Тому позивач може претендувати на стягнення 3 % річних за період з 17.06.2018 ( дата, що становить 3 роки від дати звернення позивача до суду ) по 28.02.2019 ( дато добровільного погашення заборгованості). Таким чином, вірним буде розрахунок 3 % річних : 54141, 40 дол. США х 3 % / 365 х 256 днів прострочення ( 17.06.2018 по 28.02.2019) = 1 139 дол. США.

Разом з тим, просить застосувати строк позовної давності до таких вимог в цілому з урахуванням висновків судів касаційної інстанції. Так як встановлено у справі №344/14536/15-ц за позовом позивача до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором №0, від 06.12.2006, де рішення набрало законної сили, прострочення виконання основного зобов`язання, позивачу було відомо ще 29.07.2015, коли позивач надіслав відповідачам вимогу про дострокове погашення кредиторської заборгованості у повному розмірі, а 27.08.2015 з відповідною позовною заявою звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Отже, позовна давність щодо основної вимоги спливла 29.07.2018, так і до додаткової.

Разом з тим, просить стягнути з позивача 10 000 грн. на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, згідно договору про надання правової допомоги з посиланням на висновок, що викладений у Постанові Верховного Суду у справі №640/18402/19 від 28.12.2020.

12.08.2021 від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив, де у прозові просить відмовити. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач має право стягувати 3 % річних за останні три роки від 17.06.2021, що буде 17.06.2018, а не з 17.06.2017, по 28.02.2019 і становитиме 1 139, 20 дол. США. Оскільки таке обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Разом з тим, просить стягнути гонорар, що встановлений сторонами договору про правову допомогу, в сумі 10 000 грн. Зазначивши, що представником відповідача може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, що має цивільну процесуальну дієздатність.

Представник позивача просив позов задоволити з підстав, викладених у позові. Строк позовної давності просив поновити, як такий який пропущено з поважних причин, адже постанова апеляційного суду прийнята 10.09.2018.

Мав місце позов про припинення іпотеки, якою був забезпечений даний кредит. Йому не відомо, чи спір вирішено по суті. При цьому, вважає, що таке не впливає на звернення з стягненням 3 % річних за неналежне виконання зобов`язання, його прострочення.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Стадник Т.Р., просив у позові відмовити, застосувавши строк позовної давності. Разом з тим зазначив, що позивач дізнався про порушення свого права у 2015 році, і не вчинив дій щодо застосування ст. 625 ЦК України. Розрахунок 3% річних також є неправильним; порука припиняється після 6 місяців з дня пред`явлення такої вимоги.

Витрати на правову допомогу вважає реальними, оскільки позов був належно опрацьований, здійснено належний розрахунок 3 % річних. З довірителем ( клієнтом) ОСОБА_2 він працює вже п`ять років.

Разом з тим, 31.03.2021 Верховний Суд прийняв постанову у справі №344/7192/19, між вказаними сторонами про припинення іпотеки, як забезпечення кредитного договору №0, де зазначено, що колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що банк має право на отримання процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачене статтею 625 ЦК України, тому відсутні підстави для припинення договору іпотеки та зняття обтяжень майнових прав, оскільки таке право банк не реалізував, відповідних вимог не заявляв.

Відповідач ОСОБА_3 не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи, причин своєї неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши вступне слово представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

06.12.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_2 укладено договір кредиту №0, на 175 000 дол. США, що за курсом НБУ на день укладення договору дорівнює еквіваленту 883 750,00 грн., зі сплатою 12,2 % річних за використання кредитних коштів на придбання нерухомості, на строк по 05.12.2017, з погашенням коштів згідно графіку ( а.с. 17-23).

Поряд з цим 06.12.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» ( правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №0/П, про солідарну відповідальність за зобов`язаннями ( а.с. 26).

Де зокрема, у п. 5.3. поруки сторони притримуються загальних умов щодо строків позовної давності.

26.03.2010 між вказаними сторонами було укладено Додаткову угоду №1, що стосується зміни графіку погашення кредиту за договором, і номер договору може також застосовуватись за номером №33 ( а.с. 24).

10.09.2018 постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області рішення Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2017 року та ухвалу Івано-Франківського міського суду від 09 червня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено частково. Вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 06 грудня 2006 року станом на 27 серпня 2015 року в розмірі 54 141,40 доларів США, з яких : заборгованість по тілу кредиту 50 879,68 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом 3 261,72 доларів США. У задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення пені відмовлено ( а.с. 27-32).

З такої постанови вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд із позовом до відповідачів 02 вересня 2015 року, і такий мав право реалізувати право дострокового стягнення. Позичальник з лютого 2015 року не здійснювала платежів (а.с. 29).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарських цивільних та адміністративних справах, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини справи якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Згідно з розрахунком за вказаним кредитним договором станом на 08.06.2021 : заборгованість за період з 26.03.2010, відсутня ( а.с. 33-34); заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 31.03.2010 по 01.03.2019- становить 6073, 08 грн. ( а.с. 35-39) і за період з 28.02.2014 по 01.03.2019 32960, 55 дол. США згідно ст. 625 грн. ( а.с. 39-40); пені -29,91 грн.( а.с 40- зворот).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Разом з тим, зокрема, відповідач ОСОБА_2 , адвокат Стадник Т.Р. просили суд застосувати у даній справі положення закону, які регулюють позовну давність, відповідачем ОСОБА_3 висловлено позицію у відзиві, яка також обмежується позовною давністю.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому зобов`язання відповідача перед банком за договором можна вважати припиненим у день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Матеріали справи свідчать про те, що за розрахунком банку 3% річних, що складаються із суми боргу, що прострочена станом на 27.08.2015 та стягнута постановою апеляційного суду від 10.08.2019 х 3 % : 365 (кількість днів прострочення), тобто 54141 доларів США х 3% : 365 х 691 день прострочення ( з 17.06.2017 по 28.02.2019)= 3074, 93 дол. США.

При цьому, з даним позовом банк звернувся до суду поштою 18.06.2021.

Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, правильним є нарахування 3% річних за період з 17.06.2018 ( початок трирічний строк) по 28.02.2019 ( дата рішення апеляційного суду, яким стягнуто заборгованість у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору), що становить 256 дні.

Приймаючи до уваги заявлений фактично обома відповідачами строк позовної давності, суд вважає, що сума 3% річних за період з17.06.2018 по 28.02.2019 складає 1 139,20 дол. США ( 54 141,40 дол. США х 3 % / 365 х 256 день прострочення), які підлягають солідарному стягненню з відповідачів на користь банку.

У зв`язку з чим, доводи адвоката Стадника Т.Р. про те, що оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення штрафу у вигляді нарахування 3% річних, відтак, не може бути стягнуто 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, є безпідставними.

При цьому, колегія суддів не застосовує правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах КЦС ВС від 03.04.2019 № 756/9094/15, та КГС від 20.02.2019 №910/19565/17, на які вказує адвокат Стадник Т.Р. оскільки висновки у вказаних справах стосувалися інших фактичних обставин справи, які не є тотожними з цією справою. Зокрема, у цих справах наявні судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення основного боргу за кредитними договорами та 3 % річних поряд з такою вимогою.

Що стосується, позиції адвоката Стадника Т.Р., який при цьому не є представником відповідача ОСОБА_3 ( поручителя), щодо припинення поруки по закінченню шести місяців від дня пред`явлення вимоги до такого, то суд не приймає таку до уваги.

Так, у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц, провадження № 14-224цс18, від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц, провадження № 14-243цс19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Верховний Суд зауважує, що оскільки договором визначена валюта кредиту у доларах, то нарахування трьох відсотків річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, має здійснюватися в іноземній валюті.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що з відповідачів у солідарному порядку підлягають стягненню на користь позивача 1 139, 20 дол. США, що становить 3 % річних за період з 17 червня 2018 року по 28 лютого 2019 року.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Статтею 141 ЦПК України визначено розподіл судових витрат між сторонами та передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому зміст позовної вимоги - це вимога позивача, якою є предмет позову. А предмет позову, як один з його елементів, це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити відповідне рішення.

Суд враховує, що процесуальний термін «пропорційно задоволені вимоги» передбачає, що якась частина вимог позивача не задоволена і вона ухвалена на користь відповідача.

Виходячи із наведеного, оскільки судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 05.08.2021 було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом Стадник Т.Р., який діє на підставі Свідоцтва Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури №485-10 від 19.04.2012, в якому сторони обумовили сферу надання правової допомоги (юридичний супровід справи № 344/9804/21), ордеру, розмір гонорару, який є фіксованим (сума 10 000 грн.), порядок розрахунку, який згідно договору погоджений сторонами, а представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Стадник Т.Р., в свою чергу, відповідно до ч. 8 ст. 141, 246 ЦПК України в тексті самого відзиву та у виступі, просив стягнути такі витрати. Представник позивача просив відмовити у таких, вважаючи їх явно завищеними, необґрунтованими, враховуючи незначну складність даної справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах : від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року справа № 178/1522/18 провадження № 61-3157 св 21

Суд, дійшов висновку про часткову доведеність заяви і необхідність стягнення судових витрат,з урахуванням викладеної позиції не залежно чи такі фактично сплачено відповідачем ОСОБА_2 у зв`язку з частковим задоволенням позову, обставин справи, підготовкою відзиву, участю адвоката в двох судових засіданнях порядку відеоконференцзв`язку, із стягненням з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 пропорційно до задоволених вимог із зменшенням до 3000 грн..

Підстав для стягнення витрат на правничу допомогу за договором від 01.08.2021, що укладений між ОСОБА_3 та спеціалістом у галузі права ОСОБА_4 , суд не вбачає підстав, так доказів про те, що ОСОБА_4 є спеціалістом у галузі права суду не надано. Крім цього, відзив є фактично тотожно збігається із відзивом, який поданий адвокатом Стадником Т.Р. в інтересах ОСОБА_2 .

Разом з тим, так як позов задоволено частково, з відповідачів рівних частках в користь позивача пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, а саме в сумі 861, 96 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279, ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задоволити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» 1 139 ( одну тисячу сто тридцять дев`ять) доларів США 20 (двадцять ) центів, що становить 3 % річних за період з 17 червня 2018 року по 28 лютого 2019 року.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 861 (вісімсот шістдесят одну) гривню 96 копійок судового збору в користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК».

Стягнути з Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на користь ОСОБА_2 3000 ( три тисячі) гривень витрат на правничу допомогу.

У іншій частині вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», ідентифікаційний код ЄДР : 09807750, адреса: вул. Андріївська 2/12, м. Київ;

Відповідач : ОСОБА_2 , РНОКПП : НОМЕР_1 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 ;

Відповідач : ОСОБА_3 , РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 ;

Рішення складено в повному обсязі 09.09.2021.

Суддя Кіндратишин Л.Р.