ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5623/21 Справа № 188/526/19 Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» (далі - ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА») звернулось до суду з позовом, уточненим 24 вересня 2019 року, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 05 жовтня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачем був укладений Договір № 00869/05193LCCA згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 20 000, 00 грн. строком до 05 жовтня 2016 року зі сплатою 20% річних.

22 березня 2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» набуло право вимоги за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 .

Зобов`язання за договором про надання кредиту ПАТ «Платинум Банк» виконав у повному обсязі та надав відповідачу кошти. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала у зв`язку з чим станом на 28 березня 2019 року допустила заборгованість у загальному розмірі 92 932, 18 грн, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту 46 255, 73 грн; заборгованість за відсотками 5 882, 57 грн; нараховані відсотки згідно кредитного договору 9 560, 40 грн; нараховані 3 відсотка річних 5 558, 00 грн; інфляційне збільшення боргу 25 675, 48 грн.

Посилаючись на вказані обставини просить суд ухвалити рішення яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 00869/05193LCCA у розмірі 92 932, 18 грн, судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2019 року позовні вимоги ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» суму заборгованості у розмірі 58 101, 64 яка складається: 52 138, 30 грн - сума заборгованості відповідно Договору від 22 березня 2018 року; 1 594, 15 грн 3% річних за період з 22 березня 2018 року по 28 березня 2019 року; 4 369, 19 грн інфляційне збільшення боргу за період з 22 березня 2018 року по 28 березня 2019 року на суму заборгованості (52138.30 грн). Вирішено питання стосовно судових витрат /т.1 а.с. 123-125/.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року виправлено описку у третьому абзаці резолютивної частини заочного рішення /т.1 а.с. 127/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог /т.2 а.с. 80-86/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції задовольнив позов безпідставно. Позивачем належними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги не доведені. Наголошувала на тому, що кредитний договір було укладено на строк до 05 жовтня 2016 року.

15 червня 2021 року ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» надав суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Також позивачем ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» було надано клопотання про витребування доказів, яке до задоволення не підлягає, оскільки справа розглядається в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалам.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 92 932, 18 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 2013 року між ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір № 00869/05193LCCA за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20000 грн. строком до 05.10.2016 року зі сплатою 20% річних.

Вчасно та в повному обсязі погашення кредиту не здійснювалось, ОСОБА_1 існуючу заборгованість не погасила.

Згідно договору купівлі-продажу майнових прав, ПАТ «Платинум банк» відступило TOB «ФК «ЖЕНЕВА», а TOB «ФК «ЖЕНЕВА» набуло право вимоги за Договором кредиту №00869/05193LCCA .

Тобто, позивач отримав майнове право на право вимоги заборгованості за Договором кредиту №00869/05193LCCA .

Відповідно до Витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами за кредитним договором №00869/05193LCCA укладеним між ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_1 , TOB «ФК «ЖЕНЕВА» набуло право вимоги заборгованості з відповідача за договором кредиту.

Сума заборгованості відповідача, відповідно до Договору №147 про відступлення вимоги від 22 березня 2018 року укладеним між ПАТ «Платинум банк» та TOB «ФК «ЖЕНЕВА» складає 52 138, 30 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості долученого до позовної заяви станом на 28 березня 2019 року за кредитним договором рахується заборгованість у загальному розмірі 92 932, 18 грн, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту 46 255, 73 грн; заборгованість за відсотками 5 882, 57 грн; нараховані відсотки згідно кредитного договору 9 560, 40 грн; нараховані 3 відсотка річних 5 558, 00 грн; інфляційне збільшення боргу 25 675, 48 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустила порушення взятих на зобов`язань, позивач набув право вимоги до неї та вважав, що позовні вимоги в задоволеній частині є доведеними та обґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Частини 1, 5 ст. 626 ЦК України передбачають, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Частиною 1 ст. 627 та ч.1 ст. 628 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2013 року між ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір №00869/05193LCCA. За умовами кредитного договору було встановлено кредитний ліміт у розмірі 20 000 грн., зі сплатою 20 % річних. Строк дії кредитного ліміту 36 місяців (а.с. 8-11).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно зі ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення..

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених вимог закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 березня 2018 року між ПАТ "Платинум Банк" та ТОВ "ФК "ЖЕНЕВА" укладеного договір № 147 про відступлення прав вимоги.

Позивач зазначає, що на підставі вказаного договору він набув право вимоги і за кредитним договором від 05 жовтня 2013 року №00869/05193LCCA укладеним між ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1 договору від 22 березня 2018 року №147 про відступлення права вимоги, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, зазначених у Додатку №1 до цього договору та розширеного електронного реєстру (т. 1, а.с. 15-17).

Проте, як вбачається з додатку №1 до Договору про відступлення прав вимоги від 22 березня 2018 року, доданого до позову, він підписаний представником ТОВ "ФК "ЖЕНЕВА" за довіреністю (як і позов), а не банком та новим кредитором в особі директора (т. 1 , а.с. 14 ).

Крім того, позивачем не надано додатку до договору з якого би вбачалось продаж права вимоги до відповідача за кредитним договором.

Будь-яких інших доказів на підтвердження відступлення права вимоги до відповідача за кредитним договором від 05 жовтня 2013 року за №№00869/05193LCCA матеріали справи не містять, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Пунктом 3 договору від 22 березня 2018 року №147 визначено, що новий кредитор зобов`язаний повідомити боржників про відступлення прав вимоги за основними договорами протягом 10 днів, шляхом направлення відповідних повідомлень боржникам.

Позивачем не доведено факту повідомлення ОСОБА_1 .

Також колегія суддів звертає увагу на те, що обґрунтування заборгованості виключно договором відступлення прав вимог та кредитним договором є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача.

Розрахунок, який знаходиться в матеріалах справи, викладений незрозуміло оскільки, у графах складових заборгованості містить лише цифрові дані, без наведення математичного обґрунтування, тому визначити за ним час та період утворення заборгованості у відповідача та перевірити правильність її нарахування неможливо, а інших доказів, підтверджуючих ці обставини, позивачем не надано.

Відповідно до п.1-3 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи викладене вище колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами право вимоги до відповідача за кредитним договором.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 2 881, 20 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 881, 20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров