КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Підпалий В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

при секретарі - Лащевській Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, третя особа: ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року,

встановив:

у квітні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила розірвати кредитний договір та договір іпотеки, укладені між нею та ВАТ «Сведбанк» 22 липня 2008 року, а також договір поруки, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» 22 липня 2008 року, посилаючись на те, що зміна курсу долару США до гривні та неможливість виплати заборгованості є істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладенні договорів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення третьої особи ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилалась на те, що 22 липня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав їй кредит в розмірі 40 000 дол. США для придбання квартири. Того ж дня між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого він поручився за виконання нею своїх зобов`язань перед банком. Позивач зазначала, що фактично грошові кошти були отримані нею у гривні, а банком безпідставно було змінено відсоткову ставку за користування кредитними коштами.

В обґрунтування вимог про розірвання договору позивач посилалась на те, що зміна курсу долару США до гривні є такою обставиною, за яку жодна зі сторін договору не відповідає та не могла передбачити. Зазначала, що якби вона та поручитель могли передбачити таку істотну зміну обставин, як зміна курсу долара США до гривні, то відповідні договори укладені б нею не були.

За таких обставин позивач просила розірвати укладені між нею та банком кредитний та іпотечні договори, а також договір поруки, укладений в забезпечення виконання нею зобов`язань за кредитним договором.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено наявності обставин для розірвання договорів. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.6, 192, 524, 652 ЦК України, Закону України «Про Національний банк України».

Як вбачається з матеріалів справи, 22 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 40 000 дол. США для здійснення розрахунків по Договору купівлі-продажу квартири.

22 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №0308/0708/71-197-Р-1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручився за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед ВАТ «Сведбанк» за кредитним договором.

22 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» також було укладено Іпотечний договір №0308/0708/71-197-Z-1, відповідно до умов якого позивач передала банку в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

05 червня 2012 року позивачу було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги, зі змісту якого вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги за спірними договорами кредиту, поруки та іпотеки.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилалась на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що банком в односторонньому порядку було збільшено відсоткову ставку за кредитним договором, що збільшило розмір її та поручителя відповідальності. Однак, вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно з п. 1.3. Кредитного договору позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом в розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього Договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватись без укладання додаткового правочину до цього Договору, у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1.2 цього Договору.

Пунктом 6.1.2 Договору сторони погодили вважати зміну економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу істотною зміною обставин, якими сторони керувались при визначення розміру процентної ставки при укладенні цього договору. при настанні відповідної обставини сторони досягли взаємної згоди без укладення будь-якої додаткової угоди до цього Договору встановити наступний порядок змін умов цього Договору з відповідною зміною зобов`язань позичальника та прав банку за цим Договором щодо розмір процентної ставки або термін виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором.

Крім того, при зверненні до суду з позовом позивач надала укладений 13 липня 2010 року між нею, ОСОБА_2 та ПАТ «Сведбанк» Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору поруки, зі змісту якого вбачається погодження між банком, позичальником та поручителем підвищення процентної ставки за кредитом.

Доказів про те, що банком в односторонньому порядку було збільшено розмір відсотків за користування кредитними коштами та коли саме було здійснено відповідні дії, матеріали справи не містять. Будь-яких доказів на підтвердження іншого порушення банком умов кредитного договору, або договорів поруки чи іпотеки, які можна було б вважати істотними та такими, що є підставою для розірвання договорів, позивач до суду не надала.

Положеннями ст. 652 ЦК України передбачені підстави для зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин.

Згідно з ч. 1 цієї статті у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною 2 ст. 652 ЦК України визначено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою позивач вказувала, що судом не взято до уваги те, що при укладенні спірних договорів ні вона, ні поручитель не могли передбачити зміну курсу долара США до гривні. Вказані доводи апелянта також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, були предметом перевірки під час розгляду справи судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що курс гривні до іноземних валют не є незмінним та встановлюється Національним банком України, а тому підстави вважати, що зміна курсу є істотною обставиною, яка не могла бути передбачена сторонами договору, відсутні.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що закон вимагає наявності одночасно обставин, визначених пунктами 1-4 ч. 2 ст. 652 ЦК України, лише у разу зміни договору а не його розірвання, є помилковими та не відповідають дійсності.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді