Дата документу 22.09.2021 Справа № 323/1930/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/1930/20 Головуючий у 1 інстанції: Гуцал О.П.
Провадження № 22-ц/807/1920/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Оріхівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 25 березня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Оріхівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Оріхівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у лютому 2020 року він звернувся до суду зі скаргою на дії Оріхівського районного відділу Державної виконавчої служби, в якій зазначив, що 24.01.2020р. ним подано до вказаного відділу заяву про відновлення виконавчого провадження № 57980242, однак йому у задоволенні заяви було відмовлено. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.03.2020р. визнано дії Оріхівського районного відділу Державної виконавчої служби неправомірними, зобов`язано державного виконавця Оріхівського районного відділу Державної виконавчої служби відновити виконавче провадження № 57980242. Постановою Запорізького апеляційного суду від 30.06.2020р. вказана ухвала суду залишена без змін.

Вказує, що внаслідок порушення його прав через неправомірні дії Оріхівського РВ ДВС він страждав та був принижений. Через тривалу відсутність контакту з дитиною він відчував біль, муки, тривогу, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривалої невизначеності. Просив стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області завдану бездіяльністю посадових осіб Оріхівського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) моральну шкоду у сумі 1000 000,00 грн.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 25 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 08 квітня 2021 відмовлено ОСОБА_1 у стягненні судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду по суті вирішеного спору, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Первісно подану апеляційну скаргу ОСОБА_1 колегія апеляційного суду повернула скаржнику, оскільки вона містила образливі та некоректні твердження на адресу судді, якою розглядалась справа, а доводи скарги не стосувались суті оскаржуваного рішення та спору відповідно до заявлених вимог, що визнано зловживанням процесуальними права з боку позивача ОСОБА_1 ( Т. 3 а.с. 79-80).

ОСОБА_1 повторно подано виправлену апеляційну скаргу, у якій він, посилаючись на те, що суд був упередженим щодо нього, порушував вимоги чинного законодавства, та саме суддя, яка розглядала цю справу, підтримала постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Також ця суддя прийняла та задовольнила заяву відповідача про розгляд справи в режимі відео- конференції, хоча така заява була подана з порушенням строків, встановлених ЦПК України, тобто менш ніж за п`ять днів до судового засідання. Висновки суду по суті спору із визначення моральної шкоди у розмірі 3000 грн. не обґрунтовані судом та суперечать рішенням ЄСПЛ у подібних справах. Тому просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким повністю задовольнити його вимоги.

У апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області вказує, що судом вирішено вимоги позивача шляхом покладення обов`язку на Державну казначейську службу України щодо списання коштів з єдиного казначейського рахунку, тобто на особу, яка не приймала участі у справі. Також безспірне списання коштів за судовим рішенням про стягнення шкоди не здійснюється у спосіб списання з єдиного казначейського рахунку. Вважає, що не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди ухвала суду про визнання дій державного виконавця неправомірними та зобов`язання державного виконавця поновити виконавче провадження, оскільки задоволення такої скарги стягувача є фактичним відновленням його прав. З огляду на вказані доводи відповідач просив скасувати рішення в частині задоволених вимог та відмовити в позові ОСОБА_1 повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Оріхівський районний відділ Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що не було встановлено неправомірності у діях державного виконавця при виконанні судового рішення щодо визначення побачень ОСОБА_1 з дитиною. Так, судовим рішенням у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження не було визнано неправомірним закінчення виконавчого провадження, а задоволення вимоги останнього у іншій справі як стягувача щодо відновлення виконавчого провадження викликано лише самим фактом необхідності захисту прав скаржника щодо виконання рішення суду про встановлення побачень з дитиною. В той же час, у судових рішеннях першої та апеляційної інстанцій за скаргою ОСОБА_1 зазначено, що у ситуації, що склалась у цьому виконавчому провадженні, встановлено, що відсутнє законодавче врегулювання відновлення виконавчого провадження у даному випадку, тобто у разі його закінчення у зв`язку з неможливістю виконання без участі боржника, місцезнаходження якої невідомо. Тому суд, вирішуючи цю справу, безпідставно вважав встановленим факт неправомірних дій державного виконавця та, не з`ясувавши наявності всіх критеріїв, необхідних для покладення зобов`язання з відшкодування шкоди, дійшов необґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди на користь позивача за рахунок держави за дії виконавчої служби.

У відзиві на скаргу ВДВС ОСОБА_1 зазначає, що виконавчою службою неналежним чином виконуються обов`язки щодо виконання рішення про надання йому побачень з дочкою, оскільки боржника, яка не виконує рішення, ніхто не може розшукати, хоча такі повноваження маються у державного виконавця. Державною виконавчою службою перед закінченням виконавчого провадження не було застосовано всього комплексу примусових заходів впливу на боржника. Тому просить скаргу ВДВС відхилити.

В судове засідання апеляційного суду 22 вересня 2021р. позивач ОСОБА_1 не з`явився, надавши клопотання про проведення апеляційного розгляду справи за його відсутності.

Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області свого представника в це судове засідання не направило, але не просило відкласти розгляд справи.

До судового засідання апеляційного суду з`явився лише представник Оріхівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі керівника Соболєвої Н.І.

З огляду на вказані обставини, справу розглянуто відповідно до вимог ч. 2 статті 372 ЦПК України за відсутності позивача та відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення начальника ВДВС Соболєвої Н.І., яка підтримала скаргу Оріхівського районного відділу Державної виконавчої служби, визнала скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області та заперечувала проти скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що на виконанні в Оріхівському РВ ДВС перебуває виконавче провадження № 57980242, відкрите 27.12.2018р., щодо виконання виконавчого листа № 323/2729/17, виданого 23.05.2018р. Оріхівським районним судом Запорізької області про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення способу участі ОСОБА_1 як батька у вихованні доньки з визначенням систематичних побачень один раз на тиждень, в суботу з 11-00 до 14-00 години, за місцем проживання чи перебування дитини в присутності матері ОСОБА_2

05.08.2019р. старшим державним виконавцем Черновою Т.М. винесено постанову

про закінчення виконавчого провадження, в якій вказано, що в ході проведення виконавчих дій було встановлено, що боржник, яка за рішенням суду повинна забезпечити побачення стягувача з дитиною, без поважних причин не виконує рішення суду, яке не може бути виконано без її участі.

У січні 2020 року до відділу надійшла заява стягувача ОСОБА_1 про відновлення вказаного виконавчого провадження на підставі ч. 6 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Листом від 17 лютого 2020 року Оріхівський районний ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління (м. Дніпро) відмовив ОСОБА_1 у відновленні виконавчого провадження. В обґрунтування відмови ВДВС посилався на те, що у відповідності до ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження, яке було закінчено через фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, якщо боржник в подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною. Втім, виконавче провадження № 57980242 було закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто надіслано виконавчий документ до суду, який його видав у зв`язку з невиконанням боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, після вжиття всіх заходів примусового виконання, передбачених цим Законом, а не у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.03.2020р., яка залишена без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 30.06.2020р., визнано дії Оріхівського РВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління (м. Дніпро) неправомірними та зобов`язано Оріхівський РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) відновити виконавче провадження № 57980242.

20.07.2020р. Оріхівським РВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління (м. Дніпро) винесено постанову про відновлення вказаного виконавчого провадження.

Отже, суд при розгляді цієї справи про відшкодування шкоди вважав, що ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.03.2021р. у справі № 323/340/20 визнано неправомірними дії Оріхівського РВ ДВС та зобов`язано його вчинити дії з відновлення порушених прав стягувача, тому суд визнав, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності з покладення обов`язку на державу у відповідності до приписів статей 1173, 1174 ЦК України відшкодувати завдану моральну шкоду, спричинену цими діями посадових осіб державного органу позивачу як стягувачу, та визначив, на його думку, адекватний встановленим обставинам її розмір у сумі 3000 грн.

В скарзі ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм процесуального права під час її розгляду, вбачаючи упередженість суду щодо нього як позивача у справі, на що, на його думку, вказує той факт, що ця ж сама суддя вирішувала його скаргу на постанову Оріхівського РВ ДВС щодо закінчення виконавчого провадження, яку залишила без задоволення.

Між тим, ОСОБА_1 було відомо про ці обставини на час відкриття провадження у справі за його позовом про відшкодування моральної шкоди та в подальшому, тому він мав процесуальні права і можливість заявити про недовіру цій судді. Але заяв про відвід у письмову вигляді або в усному порядку шляхом технічної аудіофіксації із занесенням до протоколу судового засідання з цих підстав, матеріали справи не містять.

Прийняття ж судом у тому ж складі рішення у іншій справі за скаргою позивача на інші дії державного виконавця, не створює підстав для визнання судді упередженим, до-

поки про це не заявить учасник справи та ці обставини не будуть встановлені при перевірці такої заяви.

Крім того, вбачається, що суддею не було відмовлено в позові ОСОБА_1 , хоча в іншій справі скарга ОСОБА_1 задоволена не була, а позов задоволено частково, а отже факту упередженості судді на цих підставах позивачем наразі не доведено.

Процесуальним порушенням суду позивач зазначає також задоволення заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яка була подана відповідачем поза межами процесуальних строків, та в такому разі, на думку позивача, не могла бути задоволена судом.

Але такі обставини не відносяться до обов`язкових підстав, визначених у ч. 3 статті 376 ЦПК України, для скасування рішення. Крім того, якщо у суду є наявною можливість організувати проведення судового засідання в режимі відеоконференції у більш стислий термін, ніж за п`ять днів до судового засідання, вказане не може свідчить про порушення, оскільки судом як раз і забезпечувалось його проведення за участі усіх учасників справи. Та в будь-якому разі такі дії суду не можна визнати упередженими щодо сторони позивача.

Щодо доводів усіх апеляційних скарг про оскарження вирішення справи по суті, то колегія вважає, що їх слід перевіряти комплексно, оскільки задоволення скарги позивача повністю виключить задоволення скарг відповідачів, та навпаки.

Згідно з фактичними обставинами справи, у відкритому 27.12.2018р. Оріхівським РВ ДВС виконавчому провадженні № 57980242 виконувалось рішення Оріхівського районного суду Запорізької області про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення способу участі ОСОБА_1 як батька у вихованні доньки з визначенням систематичних побачень один раз на тиждень, в суботу з 11-00 до 14-00 години, за місцем проживання чи перебування дитини в присутності матері ОСОБА_2

05.08.2019р. старшим державним виконавцем Черновою Т.М. винесено постанову

про закінчення виконавчого провадження, в якій вказано, що в ході проведення виконавчих дій було встановлено, що боржник, яка за рішенням суду повинна забезпечити побачення стягувача з дитиною, без поважних причин не виконує рішення суду, яке не може бути виконано без її участі. Про вказані обставини державним виконавцем складено відповідний акт. Ураховуючи ці обставини, виконавче провадження закінчено на підставі п. 11 ч. 1 статті 39, ст.. 40 ЗУ «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 оскаржено цю постанову до суду, але в задоволенні його скарги ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2019р. відмовлено, яка набрала законної сили.

У січні 2020 року до відділу надійшла заява стягувача ОСОБА_1 про відновлення вказаного виконавчого провадження на підставі ч. 6 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Посилаючись на те, що боржник ОСОБА_2 перешкоджає виконанню рішення суду стосовно побачень з донькою, йому невідоме місце мешкання чи перебування боржника та доньки, стягував ОСОБА_1 просив відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 323/2729/17, виданого 23 травня 2018р. Оріхівським районним судом Запорізької області.

Оріхівським районним РВ ДВС було відмовлено ОСОБА_1 у відновленні виконавчого провадження, оскільки це передбачено лише у випадку фактичного виконання рішення та створення наступних перешкод боржником у побаченнях з дитиною, в той час як виконавче провадження було закінчено не за цими підставами, а у зв`язку неможливістю виконання такого рішення без участі боржника після вжиття всіх заходів примусового виконання, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 оскаржено такі дії Оріхівського РВ ДВС до суду, та його скаргу було задоволено.

Так, ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.03.2020р., яка залишена без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 30.06.2020р., визнано дії Оріхівського РВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління (м. Дніпро) неправомірними та зобов`язано Оріхівський РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) відновити виконавче провадження № 57980242.

Саме на цю ухвалу та встановлені в ній факти щодо визнання дій державного виконавця неправомірними з невідновлення виконавчого провадження за заявою стягувача, які суд вважав преюдиційними для цієї справи, посилався суд, вирішуючи справу щодо спричинення моральної шкоди позивачеві органом ДВС. Та визнав доведеними обставини неправомірності в таких діях вказаного органу, спричинення цим моральних страждань стягувачу, а відтак наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві за рахунок держави.

Колегія не погоджується з такими висновками суду та одночасно визнає слушними доводи апеляційних скарг відповідачів з огляду на таке.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, обґрунтовуючи спричинення йому моральної шкоди та визначаючи її розмір у 1 000 000 грн., вказував, що через тривале невиконання рішення суду він позбавлений можливості спілкувати зі своєю донькою та приймати участь у її вихованні, не мав змоги побачити дитину на її день народження, через що він відчуває біль муку, тривогу, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості та інші негативні переживання. А через протиправні дії Оріхівського РВ ДВС ще й приниження.

У постанові від 12 березня 2020р. у справі № 757/4887/17-ц Верховний Суд посилався на те, що факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилається позивач, як на підставу задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість його виконання. Суди обох інстанцій дійшли правильного висновку стосовно того, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2014 року порушене право позивача було відновлено та зобов`язано державну виконавчу службу поновити виконавче провадження, яке на даний час відновлено, а сам виконавчий лист перебуває на виконанні. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що після відновлення його порушеного права, судовим рішенням було встановлено факт заподіяння йому шкоди неправомірними діями державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Власюком С. В., тому вина державного виконавця у спричиненні позивачу моральної шкоди не є доведеною.

Правових висновків цієї постанови Верховного Суду судом враховано не було, а також не проаналізовано ретельно зміст ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.03.2020 щодо підстав покладення обов`язку відновити виконавче провадження. Крім того, не перевірено позицію Оріхівського РВ ДВС, згідно з якою до закінчення виконавчого провадження було прийнято всі можливі заходи, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження», які позитивного результату не дали.

Так, колегією встановлено, що специфіка виконання рішення про покладення обов`язку на боржника не чинити перешкоди та надавати дитину на визначні побачення з батьком полягає в тому, що без участі та дій цього боржника рішення виконати неможливо.

За матеріалами справи встановлено, що в ході здійснення виконавчих дій з боку боржника ОСОБА_2 було наявне ухилення від виконання судового рішення, у зв`язку з чим постановами державного виконавця від 25.02.2019р. та 22.07.2019р. на неї було накладено штрафи, а також 22.07.2019р. державним виконавцем в порядку статті 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження» та в порядку ст.. 382 КК України було направлено повідомлення до Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП у Запорізькій області повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

22.07.2019р. державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, а також направлено до Оріхівського районного суду Запорізької області подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яке було задоволено Оріхівським районним судом ухвалою від 25.07.2019р.

Вказану ухвалу було направлено до Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України, згідно з відповіддю № 0.1874-14327/0/18/-19-вих. від 23.08.2019р. відомості стосовно ОСОБА_2 введено до відповідної бази даних Державної прикордонної служби України.

В матеріалах справи містяться акти та постанови про відкладення виконавчих дій, складені державним виконавцем, де зазначено, що проведення виконавчої дії щодо побачення батька з дитиною не відбулось: через неможливість явки стягувача за його телефонною заявою, через хворобу дитини, через неприбуття стягувача. Ці акти та постанови не були оскаржені ніким, а тому їх правомірність презюмується. З цього вбачається, що й сам стягувач не з`являвся на побачення з донькою до закінчення виконавчого провадження 05.08.2019р. А відтак, є неспроможними його ствердження, що саме неправомірні дії державного виконавця призвели до неможливості зустрічей з дитиною, що спричиняє йому моральні страждання.

ОСОБА_1 було подано скаргу на дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження № 57980242. Оріхівським районним судом при розгляді скарги у справі № 232/2729/17 було досліджено матеріали виконавчого провадження і зроблено висновок про правомірність закінчення виконавчого провадження та необґрунтованість скарги ОСОБА_1 у зв`язку з цим. Судом встановлено, що оскільки рішення Оріхівського районного суду Запорізької області про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення способу участі батька у вихованні дочки не може бути виконано без участі боржника, яка не проживає за зареєстрованим місцем проживання, державний виконавець правомірно винесла постанову про закінчення виконавчого провадження. На теперішній час вказана ухвала не скасована та є чинною.

29.01.2020 до Оріхівського РВ ДВС надійшла заява ОСОБА_1 про відновлення виконавчого провадження на підставі ч. 6 статті 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження», у задоволенні якої було відмовлено.

Тому ОСОБА_1 було подано до суду скаргу на дії державного виконавця щодо відмови у відновленні виконавчого провадження.

17.03.2020р. Оріхівським судом прийнято ухвалу про визнання дій відділу в особі керівника ОСОБА_4 неправомірними, зобов`язано державного виконавця Оріхівського РВ ДВС відновити виконавче провадження.

Приймаючи таке рішення, суд проаналізував матеріали виконавчого провадження, та вказав, що боржник ОСОБА_2 ухилилась від виконання рішення суду і подальше ухилення боржника від виконання рішення суду згідно Закону є підставою для відновлення виконавчого провадження на підставі заяви стягувача. Тобто задоволення скарги обґрунтовано не порушенням посадовими особами Оріхівського РВ ДВС вимог чинного законодавства, а наступним: обов`язковістю виконання судового рішення, що набрало законно; позицією ЄСПЛ щодо здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30.06.2020р. відмовлено в задоволенні апеляційної скарги Оріхівького РВ ДВС, але у постанові, прийнятій за резуль-

татом її розгляду зазначено, що, відмовляючи у її задоволенні, апеляційний суд виходив із того, що небажання відповідача добровільно виконувати судове рішення щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дитиною та вихованні доньки, відсутність законодавчого врегулювання поновлення виконавчого провадження в даному випадку, є підставою для захисту прав скаржника. Постанова набрала законної сили та в касаційному порядку не оскаржувалась.

20.07.2020р. прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження № 57280242.

Таким чином, за змістом вказаних судових рішень відновлення виконавчого провадження обумовлено не неправомірністю дій державних виконавців чи інших посадових осіб державної виконавчої служби, а відсутністю законодавчого врегулювання відновлення виконавчого провадження в даному випадку, що і стало підставою для захисту прав скаржника судом.

Зважаючи на вказані обставини, такі підстави відновлення виконавчого провадження, яке, до речі, як вище встановлено, було закінчено правомірно, не є свідченням неправомірних дій ДВС відносно стягувача ОСОБА_1 . Крім того, як встановлено за матеріалами справи, й сам він не з`являвся на проведення виконавчих дій щодо зустрічі з дитиною декілька разів, доки боржник ОСОБА_2 не покинула місця свого мешкання разом з дитиною.

Отже, колегія вважає, що суд без повного та ретельного дослідження змісту судових рішень та матеріалів виконавчого провадженні, без урахуванням правової позиції Верховного Суду, дійшов безпідставного висновку, що наявні всі критерії для покладення цивільно-правової відповідальності на державу щодо відшкодування позивачу моральної шкоди. Натомість, колегія вважає, що позов ОСОБА_1 є повністю необгрунтованим.

Беручи до уваги все вище викладене, колегія визнає обґрунтованими скарги відповідачів, а скаргу позивача неспроможною, тому у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог із відмовою у їх задоволенні.

Приймаючи нову постанову, колегія вирішує питання відповідно до приписів статті 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат у справі.

Позивач ОСОБА_1 за позовами даної категорії та як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору, тому витрати відповідачів у вигляді судового збору, сплаченого за подання апеляційних скарг, підлягають компенсації їм за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Кожним з відповідачів за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1261 грн., який належить їм до компенсації.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Оріхівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 25 березня 2021 року у цій справі скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмовити у їх задоволенні.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати понесені Оріхівським районним відділом Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Головним управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційних скарг по 1 261 грн. на користь кожного за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 вересня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.